Прокинувшись, Михайло одразу ж почав бігати у пошуках сніданку для мене. Його широка посмішка та метушливі рухи виглядали вкрай кумедно і я мимоволі всміхнулася. Побачивши це, він випустив рушника з рук і на секунду зупинився. Потім різко кинувся до ліжка і міцно стиснув мене в обіймах.
Легенький стук в двері, Дашка несміливо просовує голову до палати.
Я зобразила на обличчі захват та навіть сплеснула долонями. Чесно кажучи й не пам’ятаю їх смаку. Останні п’ять років вживала лише вівсянку та сирі овочі. Апетиту не було, чисто для підтримки організму.
Вона сідає на край ліжка. Мовчки обіймає мене, а очі наповнюються сльозами.
Всміхається скидаючи невидимі росинки з повік.
Мені дуже хочеться запитати її про сім’ю. Чи з’явилася у неї половинка? Але соромно, тому делікатно змовчую.
Наступні декілька днів, я разом з Михайлом відвідую медичні заклади, де використовують «Еміль 2009». По дорозі він розповідає мені, як із своїм колишнім підлеглим Денисом Смірновим та купкою небайдужих активістів, планував захват Центру. Треба зізнатися, щоб зняти з них усі обвинувачення, моїм юристам довелося добряче попітніти. Заголовки газет та відомих журналів ще довго майоріли вигаданими подробицями подій того дня.
Свята простота! Він і справді щиро вірить, що я не в курсі. Насправді ж, мені було байдуже. Не хочу його розчаровувати, тому трохи відхиляюсь від теми:
Я з жахом прогнозую можливі наслідки та збитки. Та в голос спокійно додаю:
Знаю, для нього це залізобетонний аргумент. І я виправлю. Не сумніваюсь. Всміхаючись беру його за руку. Потап здається.
Михайло несміливо поглянув в очі, ніби чекаючи на моє схвалення.
Гримаса переляку на мить перекосила обличчя чоловіка.
Шок від здивування змінюється легкою розгубленістю.
Часу щоб змінити все - себе, Центр, програму…суспільство…людство…Заради всіх дітей, мам, татусів, бабусь, дідусів, сестер та братів…
#1542 в Фантастика
#418 в Наукова фантастика
#3059 в Сучасна проза
avitarart, новітні технології, втрата рідних_біль_страждання
Відредаговано: 09.07.2021