Ще один марно прожитий день …Раніше я працювала натхненно, з дивовижним ентузіазмом. У мене була ціль, була мрія…Тепер байдуже хто і як буде використовувати мій винахід. Навіть зомбі-апокаліпсис мене особливо не здивує та не засмутить. Людство котиться до пекла. Це ж моє постійне середовище перебування. Я в ньому живу вже п’ять років. У мене є все – мільйонні банківські рахунки, чудова родина, всесвітнє визнання, здоров’я, врода… усе окрім найголовнішого – мого синочка, мого сенсу життя… Виринаю з багна депресії, щоб ознайомитися з першими результатами діагностики фізичних показників учасників дослідження. Підфортило Еммі, відібранні особи повністю здорові. Криво всміхаюсь. Чомусь мені не хотілося відчувати її страх чи смуток. Підхожу до дверей боксу і нерішуче протягую руку до кнопки виходу. Трохи повагавшись, вирішую не зраджувати звичкам і залишитися всередині. Мені не обов’язково бачити їх обличчя. Завтра тестуватимемо седативні ін’єкції. На що лише не погоджуються люди заради грошової винагороди. Хоча…згадую анкету Дениса Смірнова. Навряд він потребує допомоги. То що змусило його погодитися стати піддослідним кроликом? Вмикаю камеру, наглядатиму за ходом проведення психологічних тестів. Це моя улюблена частина. Принаймі раніше була. Скільки цікавого можна відмітити просто спостерігаючи. Все ж люди дивовижні створіння. Що це? Один з учасників починає поводитися неадекватно. Лаборант ввічливо намагається його заспокоїти. В цей час з головного залу, який співробітники жартома називають «капітанським містком», доносяться звуки незрозумілого походження. Шурхіт, тріск, щось падає… Спрацьовує сигналізація. Система внутрішнього зв’язку голосно повідомляє про перший рівень небезпеки. Це означає захват Центру сторонніми особами. Одразу ж під’єднуюсь до камер спостереження споруди, однак нічого не виходить. Екран майорить інформаційними повідомленнями « ДОСТУП ЗАБОРОНЕНО! ДОСТУП ЗАБОРОНЕНО!». Серйозно? Та тут усе належить мені! Задихаюся від праведного гніву. Потрібно заспокоїтися. Мозок миттєво прокручує всі можливі варіанти розвитку подій. Згідно протоколу безпеки, я маю залишатися у боксі. Рано чи пізно, загарбники вийдуть на зв’язок і оголосять свої умови. Не можу під’єднатися навіть до мережі Інтернет чи телебачення, щоб дізнатися хоч щось. Ще декілька хвилин невизначеності та марних спроб.
Так називала мене сестра, мама… Кому належить цей низький чоловічий голос?
Чоловік робить глибокий вдих, намагаючись приховати розчарування.
У відповідь лише гнітюча тиша.
Михайло грізно глянув на юну порадницю.
Військовий поспішив підтвердити свої слова діями. Почулися поштовхи. Однак проникнути до боксу було майже неможливо. Він повернувся до переляканих співробітників:
Один з працівників заметушився, натискаючи різні складні комбінації на панелі командного пульту управління.
Михайло сердито пихнув офісного стільця, той повалився на підлогу відлунням пройшовшись по напівпорожньому приміщенні.
Мама? Моя мама? Це неможливо! Емма щоранку доповідає мені… Його відчайдушні заклики блискавкою цілять в серце. Невиразне тривожне передчуття породжує сумніви.
Далі суцільні схлипування…Я закриваю вуха долонями та повільно сповзаю по стінці. Здається вся кров хлине до голови та пульсуючи викликає жахливий жар. Пам’ять відтворює образ матері. Боже, що я накоїла! Підриваюся на ноги та миттєво відчиняю бокс. Мало не збиваючи здивованого Потапа, вибігаю до підземного паркінгу, там ще має бути моя автівка.
Дівчина схаменувшись, покірно рушає слідом. Сідаємо в авто. Виїжджаючи на вулицю на півхвилини зупиняюся перед шлагбаумом – денне сонце болюче ріже очі. За час перебування у Центрі, я жодного разу не покидала будівлі. Навіть на балкон чи терасу не виходила. Тисну на педаль газу і вилітаю на проїзджу частину. У дзеркалі бачу супровід. Помічниця робить невдалу спробу нагадати:
Отримавши гнівний погляд, миттю замовкає.
Знову роздратовано витріщаюся на дівчину.
Ніби прокинувшись, Емма різкими рухами вмикає навігатор та прокладає маршрут.
« Дива дедукції !!! Нарешті вона спромоглася на щось корисне!». За двадцять хвилин ми вже на місці. Незграбно припаркувавшись мало не перед самісінькими дверима закладу я злітаю сходами. На дві хвилини замираю у величезному холі. Посеред стіни, сучасна плазма відтворює кадри ранкової події. Репортерка з символічним гострим носиком, задертим догори, емоційно віщує:
#1542 в Фантастика
#418 в Наукова фантастика
#3059 в Сучасна проза
avitarart, новітні технології, втрата рідних_біль_страждання
Відредаговано: 09.07.2021