Таємничі срібно-бузкові напівсутінки, прохолодне свіже повітря, розбавлене тонкими цівками пахощів.
Монотонні співи проганяють похмурі думки.
- Не стійте занадто близько від вогню.
- Не потребую ваших порад.
- Гм…
Презирливий погляд від голови до ніг. Я дивлюся в той бік скрадливо – уся увага на білявку поряд зі мною.
Поблискування золотих оздоб у тьмяних пломінцях свічок, барвисті квіти у білих порцелянових вазах, таємничі постаті ченців, закутані у темні накидки, скрадливий шурхіт кроків, ледь чутне дихання…
- Відійдіть вбік.
Я поволі роздивлялася внутрішні оздоби храму Золотого Духа, стоячи поряд із своєю володаркою.
- Він йде… розступіться!
Я затамувала подих, легко кольнуло у грудях, я повернула голову й на якусь мить піймала пристрасний, швидкий погляд з-під низько опущеного каптура, помітила широке підборіддя із темною смужкою волосся, охайно підстриженого, змащеного бальзамом, міцно стиснуті вуста, розмашисті вільні рухи – хода дикого кота, що вийшов на полювання й ненароком потрапив на відкриту галявину. Легеньким морозцем сипнуло по всьому тілу - лорд Вазеріс Гарс Крайз, Великий Магістр Ордену Срібного Кігтя, очільник Таємної обителі.
Отож, вперше я побачила цю могутню персону у храмі Золотого Духа, коли разом із пані Ангелкою пішла на месу. Цього чоловіка неможливо було не помітити, надто разюче він відрізнявся від усіх решти, і навіть сховане під плащ, його кремезне тіло випромінювало неабияку силу, яка можлива тільки за умови, що той, хто нею володіє, знаходиться при владі, керує рештою, втаємничений у світ магії, чаклунства й розпоряджається життям та смертю.
- Куди ти дивишся, - вхопивши мене за руку, просто у вухо засичала білявка поряд. – Я вимагаю, аби вся увага була зосереджена на мені!
- Так, моя пані…
- Я не потерплю твоєї розсіяності. Ще скажи, що хтось запав тобі в око? – її гарненькі вуста скривилися в презирливій посмішці. Я стрепенулася, розправила плечі й провела долонею по лобі, мов проганяючи ману.
Ні, ні за що в світі я не зраджу свою володарку – навіть поглядом, думками, словом… це просто моє зрадливе тіло. Але воно моє, і я зможу його приборкати! Тим більше, хто я і хто той чоловік, лише тінь якого навіває повагу.
- Там був Великий Магістр, - я ніколи й нічого не приховувала від своєї володарки, тож і тепер мала зізнатися про причину відволікання уваги від її прекрасної персони.
- Великий Магістр? Гм… Хтозна, чи він великий. Та й де ж він? Мені теж цікаво на нього подивитися.
- Швидко пройшов повз двері, за олтарем… його вже немає.
- Гляди мені, Мойро, й не витріщайся на чоловіків, бо тобі до того зась. Стримуй пориви свого… потворного тіла. Бо сама знаєш, тобі це ні до чого.
- Так, пані… - я опустила погляд додолу, й, закусивши вуста, решту часу пильно розглядала підлогу під ногами, намагаючись прогнати дивне відчуття, що з’явилося у грудях.
Бо й справді – навіщо мені ця бентежність? Така зацікавленість ні до чого хорошого не приведе, тим більше, що головне моє завдання – бути відданою служницею, якнайкраще годити своїй володарці, дбати про її щастя.
Цього разу моя пані дала в руки згорток і, схилившись, прошепотіла просто в обличчя, майже торкаючись моїх вуст своїми:
- Маєш віднести це до чаклунки, але дуже швидко. Біжи й не озирайся, тримай міцно.
- Не випущу з рук, - пообіцяла я, миттєво перетворюючись на неприступну скелю.
- Віддавши, щодуху мчи назад. На все про все маєш лише годину - ми перед північчю вирушаємо до каплиці.
Я розуміюче закивала головою й прикусила вуста.
- Затям: сьогодні надто особливий день. Він змінить геть усе. І ти маєш бути поряд зі мною.
- А що колись щось трапиться? - насамперед я думала про пані, я хотіла упередити будь-яку непередбачуваність. Та я б стала дорогою для коліс її карети, якби могла.
- Що ж, якщо ти спіткнешся об коренище й зламаєш собі шию, або повиколюєш гіллям очі чи тебе розірвуть дикі пси, або там ще щось… В такому разі, Мойро, я змушена буду їхати без тебе, - пані хижо прикусила пухку нижню губку й насмішкувато звела бровами. – А я б цього дуже не хотіла.
- О, пані, дякую, - що як вона любила мене так само сильно, як я її? Від розчулення я мало не впала перед нею на коліна, у мене зволожились очі і я притиснула згорток до грудей, затамувавши дихання.
- Самій у дорозі мені буде нудно. Тож не затримуйся надовго, віддай – і все. Я чекатиму.
Мала б бігти, проте щось тримало на місці – якесь передчуття.
- Пані Ангелко, шлях неблизький, а час уже пізній, і я боюся…
- Нічого не бійся, ось тобі амулет, - моя господиня хапливо зняла із себе та одягнула мені на шию ланцюжок, на якому висів химерний срібний амулет у вигляді котячого кігтя, й поляскала кінчиками пальців по моєму обличчю, при тому крихітна, майже дитяча долонька пані Ангелки пахла вишневим варенням – дуже солодко й знадливо.
- Я не про те турбуюся, не про себе, бо насправді нічого не боюся і ладна виконати будь-яку вашу вказівку, - я швидко поцілувала її руку, лякаючись, чи не занадто відросли мої ще тільки вчора обрізані вібриси, що як поколю ніжну шкіру?
- А про кого ж тоді турбуєшся? - бліде та делікатне обличчя пані залляв яскравий рум’янець.
- Турбуюся про те, що ви майже не спали минулої ночі, та й тепер доведеться не спати.
- Авжеж, доведеться.
- Але до півночі маєте ще кілька годин, - пробурмотіла я, відчуваючи прилив щемкої ніжності.
- Ти так турбуєшся про мій сон? – пані дивилася у вікно, накручуючи на палець золотистий локон.
- Так, пані, вам варто відпочити.
- Мій сон… У мене ще буде багато часу на відпочинок, - її погляд блукав деінде. - Проте тепер я нізащо не засну, коли не буду певна, що цей згорток потрапив туди, куди йому належить. А якщо переконаюся, що і з цим теж усе гаразд, - її рука лягла на низ живота, пальці дратівливо зібгали сукню, – буду безмежно рада вступити в нове життя звільненою від тягаря.
#3491 в Любовні романи
#839 в Любовне фентезі
#782 в Короткий любовний роман
Відредаговано: 17.08.2024