Марсель
— Ми ще деякий час планували погуляти з чоловіком Марі та моєю маленькою племінницею, а потім у нас запланована сімейна вечеря, — пояснюю я Хелені.
Вона дивиться на мене таким розгубленим поглядом, що я знову починаю посміхатися.
— Не хвилюйся, моя сім'я буде дуже рада тебе побачити. Правда, Марі? — обертаюся до сестри, шукаючи підтримки.
— Я не хочу нікому заважати, — вимовляє так сором'язливо.
— Невже ти хочеш зустрічати Різдво наодинці? — пильно дивлюся в очі брюнетці.
— Годі тобі, Марсель, — обурюється сестра. — Ніхто не хоче зустрічати свята наодинці.
- Я у будь-якому випадку не можу піти з вами, — трохи розчаровано говорить Хелена. — Не у такому вигляді, — вказує на своє пальто. — Мені треба повернутися в готель і переодягнутися.
— Я тебе відвезу, — охоче відгукуюся допомогти дівчині.
Насправді не хочу з нею розлучатися. Дивлюся на неї й таке відчуття, ніби доля зіштовхнула нас сьогодні разом. Навіть якщо це просто невдала випадковість, мені все одно. Я хочу продовжити знайомство. Хочу, щоб Хелена провела цей вечір зі мною.
Марі права, ніхто не хоче зустрічати Різдво наодинці. І я не виключення. Дивлячись на щасливу сім'ю своєї сестри, я їй трохи заздрю. За мої тридцять два роки у мене були серйозні стосунки тільки з двома жінками. Але до одруження справа так і не дійшла. Мені просто не пощастило знайти ту єдину, а розмінюватися на кого-небудь я не хочу. Можливо, цього разу мені повезе більше.
Звичайно, я не збираюся пропонувати Хелені ось так відразу серйозні стосунки. Я ж не псих якийсь. Просто десь глибоко усередині у мене оселилося дивне почуття, що я не повинен відпускати дівчину просто так. Вона сподобалася мені з перших секунд, як я побачив це прекрасне личко.
— Добре, — нарешті, вимовляє брюнетка після недовгих роздумів.
І я знову дарую дівчині свою посмішку. Дивлюся на свою сестру, а вона ледве стримується, щоб не розсміятися. Упевнений, вона вже уявляє в деталях те, як ми йтимемо до вівтаря. Сестра у мене така. Вона вже давно мріє знайти мені ідеальну супутницю життя.
— Припини, Марі, — засуджую сестру.
— Я ж нічого не сказала.
— Побачимося пізніше. Передавай привіт Жерару, — потім знову звертаю усю увагу на Хелену. — Поїхали?
Ледве чутне так з її вуст, і ми вже прямуємо до моєї машини. Через пару хвилин ми сидимо в затишному салоні авто.
— Отже, куди нам їхати? — запитую, заводячи двигун.
— Готель Атлантик, не пам'ятаю назву вулиці, — говорить моя супутниця.
— Зрозумів, — вирулюю на дорогу. — Значить, Лондон.
— Ти й це зрозумів по моєму акценту? — відчуваю, як здивовано свердлить мене своїми смарагдовими очима. Починаю відкрито сміятися.
— Вулиця називається Лондон, — дивлюся на Хелену і бачу в її погляді незручність. Потім вона відвертається до вікна, ховаючи посмішку.
— Мабуть, це доля, — знову обертається до мене.
— Так виходить, ти живеш в Лондоні? Це так дивно. Ми з тобою живемо в одному місті, ходимо по одних вулицях, але зустрілися тільки тут. Може, доля дійсно існує, — підморгую дівчині, зупиняючись на червоний.
— Ти дуже дивний, Марсель.
— І це говорить мені дівчина, що приїхала наодинці в чужу країну на Різдво. Невже тобі ні з ким зустрічати свята?
І у цей момент Всесвіт знову вирішив втрутитися, тому що у Хелени починає дзвонити телефон. Дівчина дістає з сумочки свій гаджет, дивиться на дисплей і посмішка з її обличчя вмить зникає. Скидає виклик і знову дивиться на мене.
— Ні, зовсім ні з ким, — її телефон знову починає дзвонити.
— А як же твій прихильник? — вказую на телефон.
— Це не… це мій колишній чоловік, — з небажанням відповідає.
— Колишній чоловік, значить, — бачу, що їй неприємно говорити про нього. — І часто він тобі так набридає?
— Частіше, ніж хотілося б, — в її словах чутно смуток. І немов в підтвердження цей докучливий тип дзвонить знову.
— Це легко можна виправити, Зефірка, — посміхаюся у всі тридцять два і вихоплюю її телефон.
— Що ти твориш? — шоковано запитує і намагається повернути гаджет. Але я не піддаюся. Дивлюся на дисплей, а потім натискаю прийняти виклик.
#3412 в Сучасна проза
#9299 в Любовні романи
#2272 в Короткий любовний роман
Відредаговано: 21.11.2020