Шейхан
Наступного ранку після уроків, на полігон приземлилися двоє драконів. В нас саме закінчився урок мистецтва бою. Всі вже почали розходитися і тут на полігон сідають дракони! Вони перетворилися і стали на коліна переді мною і я впізнав своїх охоронців. Батьки приставили їх до мене ще вчора і я встиг вже сьогодні загрузити їх роботою.
— Ну то як, знайшли?
— Так Ваша Високосте. Але Хардіс Валоена мертвий.
Хардіс зник того ж дня, коли напав на Вітала. Я пробував знайти його, але мені не вдавалося. І коли батьки приставили до мене і Заміри охорону, я відразу наказав їм його знайти. Але якщо Хардіс мертвий, то він просто пішак у руках нашого справжнього ворога. Так само як і Кастор.
— Гаразд. Можете бути вільні, ваша допомога поки що не потрібна.
— Нам наказала стежити за вами. Ми не порушуємо наказу. Хоча б хтось з охоронців має бути поруч.
— Гаразд, але тільки хтось один.
— Звичайно. Як накажете принце Шейхан. – вони перетворилися і полетіли, я пройшов повз ошелешених однокурсників до друзів і попрямував назад до кімнати. Нам ще домашнє завдання робити!
Решта дня пройшла відносно спокійно.
Наступного дня, на уроці стихійної магії, нам зробили таке оголошення:
— Учні, в кінці кожного семестру, а їх у нас три, - дозвольте пояснити. Кожен місяць це окремий семестр. В кінці кожного тижня, по кожному предмету викладають тематичні бали, які входять в семестровий бал. Ми вчимося три місяці, тому і семестри три. Ми відмінники, тому нам треба нічого боятися. Ми закінчимо академію на відмінно… щось я відволікся, тож продовжимо. — Відбудеться бал. Перший буде в п’ятницю, через два дні. Тож не забудьте підготуватися і запросити дівчат на бал. А тепер починаємо урок… Тишина в класі! Отже,… - викладач Рафаель почав урок і всі вже мовчки слухали. Після третього уроку, як завжди ми спустилися в їдальню. Зараз була велика перерва, тож ми не поспішаючи пішли до головного корпусу. По дорозі ми зустріли всіх решту і всі вже обговорювали бал:
— Раніше бал проводився в кінці курсу, а тепер буде в кінці кожного семестру! Схоже систему навчання змінили кардинально! Це ж так класно! – Вайнер місця собі не знаходив, та й ми теж.
— Згодна, але треба буде сьогодні після уроків сходити в місто, підготуватися до балу. – і дівчата почали обговорювати сукні. Я думав, що в мене вуха відваляться!
На підході до головного корпусу, Заміру за руку смикнув якийсь хлопець і розвернувши до себе поцілував. Першим поривом була використати магію, але я побоявся зачепити Заміру. Проте, це й не потрібно було. Заміра через дві секунди після його випаду, нанесла смертнику удар в живіт. Він відпустив її і зігнувся навпіл:
— Що ти собі дозволяєш! Я син високоповажного лорда!
— Це що ТИ собі дозволяєш! Я принцеса Королівства Світла, Заміра Бейнуар. – він подивився на неї злим поглядом.
— Доведи!
— Гвардійці! – просто перед нами з’явився портал з якого вийшло двоє озброєних гвардійців. Вони скрутили цього майбутнього трупа і поклали на коліна перед Замірою. І тільки тепер я побачив, що це були не гвардійці, а гвардійки. Вони стояли на одному коліні перед Замірою, тримаючи хлопця, який вважає себе безсмертним, по обидві сторони. Зі ще одного порталу вийшов чоловік з шоломом у руці і вклонився Замірі, а побачивши мене вклонився ще раз. Я підійшов і став поруч із Замірою. Чоловік розвернувся до хлопця і промовив:
— Капітан Аширо Діар. Королівська гвардія Королівства Світла. Затриманий назвіть ім’я.
— Нічого я вам не скажу. Те, що в неї гвардійці на побігеньках, ще не доводить, що вона принцеса!
— Доводить, тому що королівські гвардійці підкоряються тільки королівській сім’ї. – і тут зі ще одного порталу виходять наші батьки і одним реченням, заривають хлопця в землю! Замірин батько підходить до хлопця і продовжує: — Аріан Лінора, твій батько позбавляється статусу лорда, а отже ти більше не мілорд. Ти відправляєшся у в’язницю Королівства Темряви за ставлення до королівської особи у непідходящій манері. У темних в’язниця надійніша, тож ти відправляєшся туди у цю ж секунду. – він зник як тільки Замірин батько договорив. Гвардійці(гвардієць і гвардійки, якщо бути точним) вклонилися і теж зникли. Але вже в порталі, який з’явився перед ними. Я посміхався до вух, і притягнувши Заміру ближче, обійняв її. Вона поклала голову мені на плече. Батьки закотили очі, всі разом, а потім зникли у ще одному порталі. Я прочитав думки батька і хіхікнув. У них було сказано ось так:
— Як маленькі чесне слово! Я навіщо вчив його словами, опускати зарвавшихся драконів у багнюку? Щоб ми зараз проходили їх витягати? Що що, а на таке я не підписувався!
#2854 в Любовні романи
#619 в Короткий любовний роман
#696 в Любовне фентезі
Відредаговано: 01.01.2021