Шейхан
– Заміра! Заміро пробач! Пробач, я не хотів щоб так сталося. – я дивлюся на рану в неї на животі. Який же я дурень!
«– Айро!
– Чому кричиш? Я тебе і так прекрасно чую… Мамочка, це що ти зробив?!
– Це випадково вийшло… можеш цілительську функцію з мого артефакту їй перекинути.
– Можу. Тобі пощастило, що я можу впливати на магію ментально. Надавати б тобі підзатильників! Але думаю Заміра, коли отямиться, саме це зробить.
– Та знаю, що я дурень.
– І це ще м’яко сказано! Молися, щоб вона тобі пробачила! Я б на її місці не пробачив!»
Айро ще сперечався, але я вже не слухав. Я дивився як нитки магії з мого кулона прямують до рани Заміри, допомагаючи їй одужувати.
Я два дні чатував біля неї, не відходив ні вдень, ні вночі.
І ось на третій день вона прийшла до тями. Я відразу взяв її на руки і посадив собі на коліна. Поклав голову на її голову. Вона вперлася головою мені в груди:
– Навіщо ти зробив це? Ти ж розумієш що я тобі не пробачу. Навіщо ти взагалі сюди прийшов?! – вона підняла голову і подивилася мені в очі.
– Пробач… просто все виглядало так, ніби ти ввіткнула в Вітала кинджал і тепер витягала. Просто він мій найкращий друг. Серце вірило, що це не правда, а розум не хотів його слухати. Я тоді був дуже злий. А коли дізнався правду, хотів вибачитися. Ти зможеш колись мені пробачити? – я з надією подивився на неї.
– Я подумаю. – прошепотіла вона і знову поклала голову мені на груди. Я зітхнув з полегшенням, це краще ніж нічого. Притиснув її ще ближче до себе і пересів на ліжко, так як до цього часу сидів у кріслі біля ліжка.
– Хочеш залишимося тут ще на кілька днів?
– А скільки взагалі пройшло часу?
– Два дні.
– Ого.
– Заміро, що мені треба зробити, щоб ти мене пробачила?
– Ну-у… можеш допомогти мені з дечим.
– З чим?
– Вітал хотів наступного тижня зробити Вітанії пропозицію, можемо якось це підлаштувати.
– Можна, щоб він зробив пропозицію руки і серця Вітанії в четвер, ми ж все-одно будемо йти в кафе.
– Тоді треба, щоб він якомога швидше одужав.
– Обов’язково. До речі, я запросив з нами в кафе Елекіана. Там просто буде Айва…
– Запросив?
– Ну гарааазд. Віддав йому наказ піти з нами. – я важко зітхнув.
– А ось це вже більше схоже на правду.
– А що сталося з тими студентами?
– Ну, слухай… - я переказав їй що сталося і ми посиділи ще трохи, а потім пішли провідати своїх тваринок.
Ми побули там до вечора, а потім повернулися до Шеасу. Заміра не хотіла затримуватися.
Ми швидко вилікували Вітала. Ввечері він прийшов до тями і після останнього обстеження, повернувся з нами до кімнати. Не доходячи до кімнати якихось три метри, ми зупинили Вітала і почекали коли решта зайдуть до кімнати і ми залишимося одні.
– Вітал, завтра, коли ми підемо в кафе, ти робиш Вітанії пропозицію. Будь готовий. – я відразу перейшов до справи.
– Але…
– Ніяких але. Ти хочеш зробити їй пропозицію, чи ні?
– Хочу. – Вітал важко зітхнув.
– Ось прекрасно. – ми зайшли до кімнати.
В дев’ять продзвенів горн. Перевіряти прийшов Нейлз. Я встав до нього:
– Передай усім, що завтра близько трьох годин дня, ми йдемо в місто, в кафе.
– Без проблем, а зараз спіть. – він вийшов, а я повернувся назад на ліжко. Заснув я швидко, це був важкий день і ще два в Острові Сутіні, під час яких я не спав. Тож заснув я швидко. Завтра нас чекає новий день і треба підготуватися.
#2854 в Любовні романи
#617 в Короткий любовний роман
#697 в Любовне фентезі
Відредаговано: 01.01.2021