Шейхан
Через півгодини ми склали приблизне заклинання… І мали необережність його випробувати… Але все по-порядку.
— Здається готово. То як, випробуємо?
— Так! – ехх, знали б ми тоді чим закінчиться затія Бетіара, нізащо б не пішли випробовувати те заклинання! Але минулого не зміниш…
Ми вийшли зі штабу і пройшли до поля, яке для нас спеціально розчистила Заміра.
— Отже. – Заміра зробила глибокий вдих і видих. – Маніфеста отум сант ан люсем дієн е тенебрас, аетернум ноктібус. Стела фатум мувет ут донум. Аетер туа фімабат сурсум атолі продіера. – Ми завмерли чекаючи, що буде далі, але ми однозначно щось наплутали з заклинанням, тому що замість того, щоб з’явилась іскра і увійшла в кулон у формі зірки, який ми поклали у центр, а самі стали навколо нього у коло, з кулону вилетіла іскра, завмерла на секунду, а потім блискавично пройшла крізь кожного з нас. Ми не встигли навіть моргнути.
— Що це було? – якби я не намагався, у моєму голосі все-одно звучав страх. Це все занадто підозріло. Та що ж це таке?!
— Я не знаю… - Заміра почала панікувати, її голос звучав так, ніби вона зараз заплаче.
— Гаразд, гаразд заспокойся. – Я перестав контролювати свої рухи, тому підійшов і обійняв її. Її голова лягла мені на груди, ми стояли так декілька хвилин, а навколо була тишина… Я зробивши величезне зусилля над собою нарешті відпустив Заміру. – Ну, як ти?
— Все добре… - Заміра відвела погляд і не дивилась на мене. Раптом в мене в голові з’явилась картина, Заміра лежить на ліжку і плаче. На її щоці видно червоний слід, ніби її хтось вдарив.
Я моргнув багато разів перш ніж картина зникла. Я здивовано подивився на Заміру, і вона так само на мене, схоже я не один, хто щось бачив. Ми повернулись до наших друзів, які стояли позаду нас і так само здивовано на нас дивились.
— Схоже ми створили заклинання пророцтва…
— Не можу з тобою не погодитись Вітале. Але ці пророцтва якісь дивні, і сумніваюсь що у всіх вони однакові… Кого ви бачили у своїх пророцтвах?
— Я бачив себе і Вітанію.
— Я бачила себе та Вітала.
Кожен з них по черзі називав імена, це були пари, хлопець і дівчина. Залишились Заміра та я:
— Я бачив Заміру.
— А я себе та Шейхана, а ще там був Вітал…він був поранений. – Саме після цих її слів настала тиша.
— Пропоную розібратись у цьому пізніше, зараз нам пора повертатись. – Я вийшов наперед. Всі присутні кивнули і ми перенеслись.
— Нам пора робити домашнє завдання, бувайте! – з цими словами Бетіар та Алексіан покинули нашу кімнату, а за ними Валері та Мерлін.
— Ми зараз повернемось.
— Що?...- я навіть закінчити не встиг, як ми опинились в нашому світі
— Заміро, а що ми тут робимо?
— Взагалі-то ми до себе в кімнату йшли!
— Заспокойтесь! На домашнє нам що задали? Правильно підібрати речі для артефактів, ось дивіться. – секунда, і в неї в руці з’явились кулони у формі маленького золотого щита та срібної блискавки.
— Ухти! – такого колективного зачарованого зітхання, ви ще не чули, зуб даю!
— Ех ви, ви чим слухали, коли я казала, що в цьому світі можна створювати все, що побажаєте? Я так розумію тим місцем на якому сидите?
Ми скромненько опустили очі в підлогу, і намагались на Заміру не дивитися.
— Давайте створюйте предмети вже! Ви цим спектаклем мене не надурите! – непроканало!
Я зосередився і в мене в руці з’явилися срібний меч та золоте перо, теж на ланцюжку. У Вітала кулон у формі срібного кристалу та золоте кільце з сапфіром. У Алексіана золотий кулон у формі крил птаха та срібний браслет з дорогоцінним камінням, у Бетіара браслет із золота з метеликом та кулон у формі вулкану зі срібла. Доки ми заворожено розглядали наші прикраси, Заміра вже перенесла нас назад:
— Запам’ятайте! З нашого світу, будь-які створені нами речі можна забрати сюди. Зрозуміло?
— Так! – ми як по команді вирівнялись і хором відповіли.
Після цього ми розійшлись по кімнатам уже остаточно, я прийняв душ і склав рюкзак. Ми поробили уроки і вирішили в щось пограти. Колективно було прийнято рішення що це буде «Печера Дракона», я змотався на острів і приніс гру. Суть цієї настільної гри, знищити замок суперника. Різні карти виконують різні функції, наприклад карта обману, якщо на ній намальовано щит, атакує і навпаки. Є особливі карти, які сильніші за інші, але їхня кількість обмеженна. кожен замок охороняє дракон, якого треба вбити. Також є карта хаосу, яка вбиває дракона противника миттєво, але їх лише дві. Якщо дракона вже вбито, карта знищує замок.
Загалом це досить цікава гра, ми зіграли не один раз.
Рівно в дев’ять пролунав горн і ми переодягнувшись полягали в ліжка. Через хвилину після горна, коли ми вже якраз лягли, до кімнати хтось постукав. Заміра відкрила і до кімнати зайшла Сансет Гаран. Заміра пройшла до столу і взяла з нього скриньку і лист та передала його Сансет.
— Зможеш передати це Вайнеру Айсу?
— Так. А зараз спіть. – Вона вийшла закривши за собою двері. Я сів і подивився на Заміру.
— А що було в тій скриньці?
— П’ять перстнів світів для старост. А в листі я все пояснили Вайнеру, якщо він довіряє, пояснить старостам все і дасть їм перстні, якщо не довіряє, отже він цього не зробить.
— І ти йому довіряєш? Перстень світів це надзвичайно могутня річ.
— Він вже довів, що стоїть на боці справедливості.
— Ну гаразд, нам пора спати.
— Добраніч.
— Солодких снів Заміро, - я підморгнув їй і знову ліг спати, через п’ять хвилин я вже спав, тому не чув, як Заміра підійшла і поцілувала мене в щоку.
Рівно в дві години ночі, я прокинувся. Пам’ятаєте як я казав, що збираюсь утнути щось крутіше, ніж на уроці телепортації? Ну так я не жартував. Я тихо встав, подумав і телепортував до ліжка Заміри дитинча димчастого леопарда. Ви подумаєте, і що тут такого, а я вам скажу, що такого. Розумієте, у нашому світі магічними є всі істоти, які його населяють, І за умовами магії, якщо дракон прокинеться вранці з якоюсь тваринкою в ліжку, котиком, тигром, левом, скорпіоном, не суть, ну так от, якщо прокинеться з тією чи іншою тваринкою, між ними утвориться магічний зв’язок, за умовами якого, тваринка житиме зі своїм господарем до самої його смерті, і розірвати цей зв’язок не зможе ніхто. Тож Заміру тепер чекає дуже довге життя з димчастим леопардом, так як дракони живуть досить довго, якщо їх не вбити звичайно.
#2854 в Любовні романи
#617 в Короткий любовний роман
#697 в Любовне фентезі
Відредаговано: 01.01.2021