Важкі дубові двері відчинилися, на порозі показалась зловісна фігура у чорному.
- Привіт! Можна? – здригаючись від холоду, запитав Остап.
- Заходячи у цей дім, ви віддасте те, що для вас найдорожче! – чеканячи слова, мовив невідомий.
- Хм, тоді ми пішли далі, - обійняв за плечі Віру юнак. – Чи ти пожартував, друже?
- Звісно, пожартував, - вже звичайним голосом проговорив господар будинку, зітхаючи. – Якщо це ваше рішення – заходьте.
Він відсторонився, тепер світло падало на нього і нічого зловісного у фігурі молодого чоловіка не спостерігалося. Вродливий білявий молодик з аристократичним обличчям у якомусь старомодному халаті.
- Дякую, - Остап завів подругу в дім. – Ой, з нас тут зараз калюжі натечуть…
Під ногами рипнули половиці, видавши скрипучий звук на кшталт незадоволеного «Пхе!», і здалося, що килимок трохи відсунувся. Віра вирішила, що то через очі, що заслало зливою. Спробувала протерти їх мокрим рукавом, та стало ще гірше.
Господар подав капці зі словами:
- Слуг немає, самому доводиться. Ходімо на другий поверх, матимете змогу скупатись, вода якраз гаряча.
Не роздумуючи, почвалали услід за господарем сходами, трохи дивуючись тому, як виглядав зсередини будинок. Усе начебто й нове, але якесь… давнє. І важкі дерев’яні меблі, і килими на стінах із зображенням батальних сцен, і канделябри зі свічками на стінах.
Коли Віра узялась рукою за перила, вони ніби здригнулися, і знов рипнуло: «Бррр!» Та вона списала усе на втому.
Нагорі ще більш здивувала велика баддя замість ванни.
Господар приніс якийсь старовинний одяг і залишив незваних гостей.
Скупавшись та переодягнувшись, вони зачудовано оглядали одне одного.
- Сюди! – почувся голос господаря.
Перше, що прикувало погляд, виявився старовинний годинник, що стояв на підлозі, мов шафа. Маятник ритмічно гойдався, видаючи характерне цокання.
- Зігрілися? – зустрів запитанням приязний господар. – Тепер можемо і познайомитись. Олександр.
- Остап.
- Віра.
Білявий красунчик здригнувся, неначе це ім’я йому щось нагадало, та швидко опанував себе і поцілував руку гості.
- Пригощайтесь, шановні.
Стіл був накритий на двох, хоча стравами можна було б нагодувати цілу компанію: фаршировані рябчики, карасі у сметані, квашена капуста, солоні гриби.
Тільки зараз відчули подорожні, як зголодніли. Накинулись на їжу, смакуючи.
- А ви чому не вечеряєте, Олександре? – поцікавилась Віра.
- Набридло. Щоразу одне й те саме… А ви пригощайтесь, не соромтесь.
Не соромились. Закінчивши з вечерею, щиро подякували.
- Ми, мабуть, знахабніли, - додала дівчина, - та наважимось попрохати не виставляти нас, поки гроза не закінчиться.
- А ви й так залишитесь, - байдужим голосом відповів Олександр. – В цей будинок можна зайти, але вийти ще нікому не вдавалося.
- Що-о?
Не змовляючись, Остап і Віра, яка навіть забула про забиту ногу, кинулись до виходу. Та двері й вікна були мов гвіздками забиті. А коли юнак вдарив табуретом по склу – той відлетів назад і врізався йому під дихало.
- Будинок не випустить вас, - почувся голос господаря, що спустився слідом.