У обласний центр волонтерська машина не заїжджала. Висадили Анну на найближчому блокпості і передали в руки воїнам тероборони.
− У тебе бронік є? − протягнула руку і спитала насамкінець «мама».
− Так. Дякую.
− Дякує вона.., − похитала головою волонтерка, − добре... А шолом?
− Шолому немає, але якось обійдуся.
«Мама» метнулася і вже за кілька секунд стояла з новеньким кевларовим шоломом:
− На, візьми.
Анна спробувала заперечити.
− Бери, бери. І он пакет... Там на перший випадок їжа, щоб мала під рукою. Ну, з Богом, ще побачимося...
Бригадняий командир у званні полковника спокійно але строго запитав:
− Ви на прогулянку сюди приїхали? Типу дама з собачкою?
− Ні. Приїхала працювати.
− А для чого вам собака?
− Не мала з ким залишити.
− Зрозуміло. Відповідальність перед братами меншими... Це красиво, але заважати він буде вам. Прес карту, акредитацію маєте?
Анна показала документи.
− Раджу усі особисті документи мати під рукою. Бронежилет і каску маєте?
− Так.
− Завжди брати із собою. Раджу, прибуваючи на деокуповану територію або у зону бойових дій брати ще акредитацію місцевої обласної воєнної адміністрації. Це полегшить і пришвидшить роботу. На блокпостах стоять різні люди, можуть недовіряти.
− Дякую.
− Куди хочете потрапити, що побачити?
− Можливо, у звільнене місто-герой?
− Гаразд. Сьогодні відпочивайте з дороги. Завтра поїдете в Охтирку.
− Дякую. Я перепрошую, мені обіцяли місцевого оператора...
− Боюся, що це буде неможливо. Учора влучили в телевежу, здається їхній оператор загинув.
− І що робити?
− Не знаю, це не до мене. На прохідній вам скажуть, де будете ночувати і залиште номер свого телефону. До побачення.
Номер у місцевому готелі виявився досить пристойним − зі зручним широким ліжком і білосніжними тюлями на вікні. Фотошпалери з великими рожевими і білими піонами на темному тлі зовсім не вписувалися у поточний момент, але тішили очі і знімали психологічну напругу. «В інший час за цей номер потрібно б було викласти чималу суму», − подумала Анна, опускаючись на ліжко. Лише тепер вона відчула важкі, наче свинцем налиті ноги, які дванадцять годин не виймала з черевиків. Налила собаці в миску води і впала на ліжко, Везунчик відразу примостився поруч. «Лише десять хвилин, ми полежимо десять хвилин, правда, малий?».
До Анни донісся приглушений голос з коридору − хтось розмовляв по телефону.
− Кохана, ти бережи себе... І Даринку... Зі мною все буде гаразд, не хвилюйся. Цілую тебе. Добре харчуйся і висипайся. Не дивися новини. Я приїду і все розкажу... Коли приїду? Як тільки − так відразу... Ну, па. Будь розумницею. Обіймаю. Поцілуй малу... купи їй щось, якусь іграшку від мене. Пока-пока. Ще подзвоню.
Анна посміхнулася... Їй вдалося заспокоїти маму цією фразою «як тільки, то й відразу...» Цікаво так: хтось колись придумав, а працює для усіх і у всі часи... Час... час.... час...
«Господи, котра година?», − зірвалася на рівні ноги Анна. Глянула на екран телефону: 21.00. Виявляється, вона проспала більше двох годин. Везунчик також підняв голову і зіскочив з ліжка.
− Ти, мій хороший, − погладила собаку. − Зараз щось придумаємо поїсти.
Анна полізла в наплічник за дорожним електрочайником, набрала води і поставила кип’ятити. У неї був макарон швидкого приготування. Дістала ще тушкованку із подарункового пакету і розділила надвоє: Везунчику − у його мисочку з нержавійки і собі − в горнятко. Собаці ще наскубала шкірки з хліба, щоб було ситніше.
− Ну, що? Смачно, правда ж?
Насправді було надзвичайно смачно. Анна сіла, щоб зібратися з думками, що потрібно зробити у першу чергу. Дуже хотілося помитися, але набрала маму.
− Слухаю, − пролунав голос зовсім поруч.
У Анни в горлі застряг величезний клубок, який не давав вимовити ані слова...
− Що? Доця, з тобою усе добре? Ти чого мовчиш?
Зі сльозами, які потекли по щоках з’явився голос.
− Усе добре, мамо. − спробувала зіграти безтурботливість Анна. − Якраз телефоную, щоб сказати, що доїхали без пригод, усе добре, уже повечеряли. Ми з Везунчиком у шикарному номері готелю... Зараз тобі відео надішлю.
− А ти де?
− Я в Полтаві, мамо. Не хвилюйся, тут спокійно.
− Добре, дякую, що подзвонила. А я слухаю сайт, де виставляють перехоплені розмови російських солдатів з рідними. Мені скинула посилання колега з роботи...
Уявляєш, вони прийшли вбивати наших дітей і старих, нищити міста, бо у нас «всьо єсть». Він, цей хлопчина, так і сказав мамі: «Представляєш, у ніх всьо єсть...». Це така заздрість?
− Так, мамо, заздрість здатна убивати. Каїн вбив рідного брата, бо позаздрив, що Бог прийняв не його, а Авелеву жертву. Про це написано в Старому заповіті, в книзі Буття.
− Так, я знаю. Я читала... А як вони спілкуються, ти чула? Там за всю розмову кілька літературних слів, решта все мат.
− Так, дуже неприємно. Але у нас також з’явилося багато обсценної лексики, на телебаченні, зокрема. Добре, мамо, мені пора, ще подзвоню. На добраніч.
& & &
#874 в Фентезі
#379 в Молодіжна проза
#62 в Підліткова проза
взаємостосунки, усвідомлення себе і свого місця у житті, реальність та містика
Відредаговано: 20.09.2022