Невизначеність помножена на психологічну травму призводить до непередбачуваних дій і вчинків. Так Анна опинилася на війні.
Точно пам’ятала момент, коли прийняла рішення. Це сталося в маршрутці, дорогою до офісу політика, у якого просили грошей на лікування Тарасика. У новинах радник Президента сказав, що замало репортажів з фронту і тому люди отримують недостовірну, а часом й спотворену інформацію.
Зайшла у кабінет керівниці Благодійного фонду уже з пропозицією:
− Можна я зароблю ці гроші?
− Яким чином?
− У вашого боса є телевізійний канал, якщо я не помиляюся. Поїду на фронт і буду регулярно подавати свіжу інформацію.
У жінки брови вигнулися дугами, а в очах намалювався великий знак запитання.
− Я − журналістка... Тобто, ще без диплому, зараз взяла академку, але можу працювати.
− Т-а-а-к. Пропозиція заманлива...
− Але у мене буде умова. Я працюватиму під псевдонімом.
− А якщо з вами щось трапиться. Скажімо, вас поранять чи навіть уб’ють?
− До вас не буде жодних притензій. Я залиишу вам Пояснювальну записку, що моє рішення було прийняте особисто, без будь-якого тиску, воно було свідомим і добровільним.
− І все ж, питання надто делікатне...
− Не хвилюйтеся. У мене немає сімї, дітей.
− А з ким ви мешкаєте?
− З мамою. Але я не єдина її дитина, так що все нормально.
− Мені потрібно поговорити, порадитися... А що ви за це хочете?
− Ми просили сто тисяч доларів. Отже, на сьогодні одноразова допомога рідним загиблого становить 1 мільйон сімсот тисяч гривень. Це буде моїм страховим полісом. А решту − ваша доброчинність. Так влаштовує?
− Кажу ж, мені потрібно це обговорити, узгодити...
− Гаразд, тільки не тягніть. У хлопчика не так багато часу... Чекаю вашого дзвінка.
Чекати довго не довелося: днями відключили мовлення каналу опозиціонера, що значно звузило його аудиторію. Фактично, це означало, що канал втрачає будь-яку державну підтримку. Транслюючи через Ютюб, журналісти каналу перейшло у конкурентне середовище медійного ринку, що було сейозним викликом. Тому Анна й почула у трубці: «Прийдіть для узгодження деталей».
Нарешті на чисельні повідомлення відреагував Дмитро. Написав коротко, що у них все гаразд. Тарасику надають безкоштовну першу допомогу. Відгукнулися польські волонтери, які знають про дітей зі СМА. Всі документи і рахунок зобов’язався відіслати на емейл Згромадження в найкоротший термін. Закінчувалося повідомлення словами: «Ти наш добрий ангел. Дякуємо. Цілуємо. До зв’язку».
Три дні спецпідготовки у місцевій Теробороні ЗСУ і Анна разом з волонтерською машиною їхала у напрямку Слобожанщини, яку почали визволяти українські війська. За домовленістю вона мала подати щонайменше чотири новинних матеріали про реальні події.
Перед від’їздом відбулися дві важливі розмови.
До зустрічі з матінкою Теодорою не готувалася: все одно усе вирішено. Але її думка була важливою, тому швиденько набрала номер.
− Слухаю, − прозвучав спокійний глибокий голос.
Анна зволікала.
− Слухаю
− Це Анна... Слава Ісусу Христу!
− Слава навіки богу! Як у тебе справи, Анно? Ти де?
− Я у місті. Але післязавтра від’їжджаю… Їду у відрядження у зону бойових дій.
− Яке відрядження? Ти що, зайнялася волонтерством?
− Ні, я працюватиму журналісткою для телевізійного каналу.
− О-в-в-а. Несподівано... Чому таке рішення? Ти усвідомлюєш всю небезпеку і можливі наслідки?
− Так. Це дещо спонтанне рішення, але абсолютно свідоме. Дякую.
− Ну, що ж, тоді будемо з сестрами молитися за твоє щасливе відрядження.
− Дякую.
− Стривай, а ти з мамою узгодила?
− Ні, вона ще не знає... Але я збираюся завтра з нею поговорити.
− Обов’язково. Попроси у неї благословення і проси про молитву. Мамина молитва має велику заступницьку силу.
− Ну, не знаю... Гаразд, попрошу.
− Упродовж історії людства були ті, хто довірилися Богові і пішли за ним. Авраам, який повірив Богові і йому було це зараховано за праведність. Мойсей, який вірою вивів Ізраїль з Єгипту і пройшов через Червоне море, немов по суші. Ісус Навин, який вів нород Ізраїлю через Йордан, що розступився, і перед яким від звуку труб упали єрихонські стіни. Історія спасіння продовжувалася через Ісуса, коли він оздоровлював, виганяв бісів. Але праведність, як дар, відразу отримували лише ті, які повірили у Христа, довірилися Йому. Послухай, Анно, просто послухай мене і зроби це − довірся Його милосердю.
− Гаразд. Я ще хотіла запитати... цей молодий чоловік, якого хоронили кілька днів тому, Ананій, ви ж, мабуть, знаєте цю родину... Як сталося, що такий сильний воїн загинув?
− Ну, ось, ти мене розстроюєш... А кажеш, що усвідомлюєш свій вчинок. Це війна, дитино. Куля не розбирає кого вбивати − вмілого і сильного чи кволого. Вона дурна, вона просто летить і косить усіх підряд. Хоча, з цим хлопцем трохи інша історія. Там було сильне патріотичне виховання і генетичне неспийняття усього руського, бо прадід був репресований. І, знаєш що? У мене склалося враження, що він наче весь час провокував смерть, хотів доказати, що не боїться її. Але смерть, як і життя треба поважати. ЇЇ не можна знецінювати, адже тільки після смерті ми можемо побачити Бога. Смерть і Життя завжди ідуть пліч-о-пліч. Хай тобі щастить.
Ага, мало не забула, Згромадження зібрало і перерахувало на лікування того хлопчика п’ятдесять тисяч доларів.
#874 в Фентезі
#379 в Молодіжна проза
#62 в Підліткова проза
взаємостосунки, усвідомлення себе і свого місця у житті, реальність та містика
Відредаговано: 20.09.2022