Анна вийшла з під’їзду. Вперше у житті вона мала повну свободу і вперше не знала, що має з нею робити. Не треба прикидатися, грати ролі, бігти наввипередки, щоб кудись встигнути, розштовхувати ліктями, щоб кудись потрапити, демонструвати, що їй цікаво... Не треба намагатися бути в тренді подій, бути обізнаною і поінформованою... Достатньо просто бути.
«Ти не потрібна, ти нікому не потрібна», − холодною слизькою змією промайнула думка в голові. − Ти, як ця пташка, що пролетіла повз тебе. Сьогодні щось знайшла − поклювала, пережила день, а завтра хай буде, що буде... Але ти не одна така нікому не потрібна. Таких навколо тебе більшість... Люди, навіть найрідніші вдають зацікавленість і співчуття. Насправді всі керуються власними потребами й егоїзмом. Так влаштований світ. Має бути постійна боротьба за виживання. Щоб ти мала потребу робити постійний вибір.
...Хай буде все побачене побачено,.
Хай буде все пробачене пробачено...
Що, пробачене? Тобто, я маю сказане мамою прийняти як данність? Ні, я не хочу... Я не хочу брехати собі, я не готова їй це пробачити. Я не го-то-..., − застрягла думка, наче гвіздок у голові.
Анна піднялася бічною вуличкою вгору. Десь тут поблизу має бути бібліотека, у якій можна підключитися до Wi-Fi. Добре, що лептоп був у сумці, а до нього й зарядне в футлярі. Може повезе зателефонувати комусь у соцмережі.
Йшла, уважно читаючи вивіски. Ось − «Духовний Центр. Коворкінг». Здається тут. Двері легко піддалися.
− Привіт, а можна тут під’єднатися до Інтернету? − звернулася до хлопців, які йшли навпроти.
− Так, он двері в бібліотеку, але вхід платний. Якщо тільки скористатися мережею ненадовго, то тут ловить. Ось логін і пароль, − кивнув на стіну з прикріпоеним файлом. −Там, за колоною, можна присісти.
− О, дякую.
Анна сіла на широке підвіконня, витягнула ноутбук. Заряду батереї небагато, але повинно вистачити. «Ольга, хоч би ти була у Фейсбуку. Так, є. Ну, знімай слухавку... Ну ж бо...».
У повідомленнях відповідь: «Не можу говорити, не одна». «Мені потрібна допомога. Чи могла б я у тебе переночувати?» «Ні, вибач, дівчата на дистанційці і до мене приїхав хлопець». «Зрозуміло. Вибач, нічого». «А що в тебе? Чому треба ночувати в гуртожитку?» «Та, таке... Знову погиркалася з мамою. Пішла з дому» «Тобто, що, взагалі?» «Хотілось би, щоб так. Гаразд, вибач. А, що там, на консультації у Бриля? Була? «Так, була. Казав, що тих, які не прийшли, буде валити. Подібно, виторговує постєльку» «Добре, розберемося якось. Бувай». Анна обірвала зв’язок.
Брилем називали підстаркуватого професора, який ось уже п’ятий рік викладав у універі за квотою переселенців зі Сходу. Студенти його боялися, бо, як ходили чутки, був бісексуалом і хопців, і дівчат під час сесій проводив через ліжко. Співробітники закривали очі, бо й самі таким грішили, але шляхетно. А цей відверто й нахабно. Сподівалися, що колись нарветься на таку, що вчинить скандал і його позбудуться, але донині така ще не знайшлась. «Може це маю бути я? − спитала себе Анна.
Глянула на годинник. Через дві години стемніє, потрібно вирішити питання ночівлі. «Варіантів не залишилося. Якщо Дмитро не прихистить, то ночуватиму на вулиці».
Анна сиділа у холодному салоні міського автобуса, за вікном миготіли висотки.
& & &
Звідкись доносяться приглушені голоси. Аня прислухалася: розмовляють мама і тато. Мабуть, сперечаються, як завжди. Вона пройшла порожньою кімнатою... Де вона?
− Я не хочу цю дитину. Я ще від першої не відійшла і знов народжувати? − почула маму.
У відповідь мовчання.
− Я зроблю аборт. Я хочу між люди, працювати...
− Прошу, не роби, я буду допомагати. А не даватимемо собі ради, то наймемо няню...
− Яку няню з нашими статками, про що ти говориш?
Ання переходила з кімнати у кімнату, але батьків ніде не було. В останній побачила знайому, яка пригощала її апельсинами. Та сиділа на стільці зіщулившись. Дівчинка підійшла:
− Ти не бачила мою маму?
− Іди до мене, − простягнула руки і пригорнула до себе дівчинку. Посадила на коліна, колихала і співала: «Сяй маленька зіронька, діамантова така. Колихайся в небесах, усміхайся на вустах. Сяй маленька зіронька, діамантова така...».
& & &
− Дівчино, − над нею стояв водій і трусив її за плече. − Тобі куди? Кінцева.
− Де ми?
− В Маруничах...
− А це що?
− А це передмісця. Тобі куди?
− Мені в місто. Мені потрібно було до кінотеатру «Сузір’я».
− Проїхали давно.
− То я їду з вами назад.
− А не їду я більше, це був останній рейс.
− А як мені вернутися?
− На таксі... Або іди он туди дві зупинки. Побачиш пустир − там тролейбус може бути.
− Дякую.
Анна зійшла і невпевнено рушила у напрямку, куди показав дядько. Її раптом охопив страх. Слово пустир викликало у душі холод і жах. Міцно взялася руками за ремні наплічника, йшла, похитуючися. Раділа, що ніхто не бачить, бо, мабуть, подумали б, що п’яна. Але ж і немає кого запитати − правильно іде чи ні, − навколо ні душі. Почало сутеніти. У серце заповзала безнадія. «От дурепа безпорадна, − картала себе подумки. − Погралася у дорослу? Пішла з дому? Куди? Зараз хтось посадить у машину і повезе невідь куди. Купа людей пропадає...
«Що це, наче хтось плаче? Може, це моя душа? Душа не може бути назовні... А це явно звідкись лунають звуки. О, десь тут..., − Анна дійшла до куща дикої шипшини. − Що тут?»
#874 в Фентезі
#379 в Молодіжна проза
#62 в Підліткова проза
взаємостосунки, усвідомлення себе і свого місця у житті, реальність та містика
Відредаговано: 20.09.2022