Дарина вийшла на зустріч Антону і Каті, коли ті під’їхали до двору на авто. Брюнетка була на вигляд блідою, а її волосся спадало на плечі недбалими пасмами. Схоже Дарина нещодавно тільки проснулась і ще не встигла перевдягнутися з піжами у повсякденний одяг.
Антон з Катею переглянулись.
- Ти тепер живеш у матері? – Катя окинула поглядом будинок.
- Деякий час так, я поживу у неї, доки в моєму будинку робиться ремонт, - монотонно пробубоніла Дарина і обійнявши себе руками потерла плечі.
Катя зітхнула та нерішуче поглянула на Антона. Від Дарини це не приховалося.
- Вам щось потрібно, так? – Ліниво підняла брови брюнетка.
Антон почухавши потилицю мовив:
- Потрібно діяти. Ми більше не можемо гаяти часу.
- Ахх… Точно. Я вже й забула про це, - зітхнула Дарина. – А може ми взагалі нічого робити не станемо? Дивись все й обійдеться, само собою вирішиться.
- Дарино, - Антон підступив на крок до неї і заговорив на пів тону тихіше, - На пістолеті твої відбитки, копи зовсім скоро це зрозуміють, якщо вже не зрозуміли. Ми повинні бути на крок попереду.
- Так, я знаю, - шикнула на нього вона і заозиралася навкруги. – Коли?
- Чим швидше, тим краще, - мовив він.
- Антоне, «коли»? – З натиском перепитала вона.
Катерина тряхнула волоссям і дала відповідь замість нього:
- Завтра!
Антон з Дариною поглянули на неї.
- Що? – Невизначено потиснула плечами руда. – Я не жартую.
Дарина згідно хитнула головою.
- Так навіть краще. Давайте вже покінчимо з цим безладом. Я тільки одного боюся… А якщо наш план не спрацює?
Антон нахмурився.
- Я впевнений, що у нас все вийде. В будь-якому випадку, у нас є запасний план під назвою «Артем», якщо нічого не спрацює, то на сцену виходить він. Так що, ми обов’язково здобудемо перемогу.
***
Максим піймав Стаса, коли той зайшов до кабінету Ярослава. Самого Ярослава вдома не було, що полегшувало Максиму задачу.
- Я тут дещо придбав, одну річ. Оціниш? – Максим з пласкою коробкою в руках, став перед столом за котрим сидів Стас і пильно поглянув на брата.
- Давай тільки швидше, у мене багато справ сьогодні, - не звертаючи уваги на молодшого брата, Стас перебирав документи на столі.
На якусь мить Максим завагався і Стас сидячи в тій же позі, підняв погляд на брата.
- Так, звичайно, - нервово смикнувся Макс і рішуче підійшов до столу та протягнувши Стасу коробку, відкрив.
- Оце так, - здивовано підкинув брови Стас. – Гарна штука.
В коробці лежав пістолет, котрий тепер крутив в своїх руках Стас. Виставив вперед руки, прицілився імітуючи вистріл та натиснув на спусковий крючок.
- Вальтер П99, - Стас оцінюючи похитав головою. – Гарна штука, але трішки слабувата, як на мене. Я б вибрав або Кольт, або якщо і Вальтер, то ПП, але ніяк не П99, - усміхнено схилив голову набік він і поклав пістолет назад до коробки.
- Я поважаю твою думку. Дякую. Не буду відволікати тебе від роботи, - теж усміхнувшись, Макс закрив коробку і ступивши крок назад, покинув кабінет.
Швидко крокуючи вздовж коридору, Максим зупинився біля кімнати Стаса, оглянувся назад і штовхнувши двері, увійшов до середини, щільно прикривши їх за собою.
***
Наступний день бив по нервовій системі максимально жорстоко. Дарина, Катя, Таня, Антон, Дмитро та Максим стояли напроти поліцейського відділку, збираючись з силами щоб увійти в приміщення.
- Може не будемо поспішати? – Проскиглила Тетяна. – Ми ще можемо передумати і піти в зворотньому напрямку.
- Назад дороги немає, - подав голос Антон і твердою ходою пішов вперед.
- Прокляття! – Тихо вилаялася Таня дивлячись, як інші теж поспішили за ним. – Почекайте на мене! – Попросила наздоганяючи їх.
В стінах відділку було прохолодно та повно поліцейських. Всі звертали увагу на компанію, котра завалилася до приміщення. Саме зараз Дмитро відчув себе справжнім злочинцем, котрий наробив справжніх дурниць.
- Вам щось потрібно? – Звернувся до них поліцейський років 35 і впевнено пішов їм на зустріч.
Дмитро страшенно занервував та так, що кожен сантиметр його тіла почав свербіти, тому хлопець ледь стримувався щоб не почати чухатися на очах у всіх присутніх.
Антон оговтався першим, тому хитнувши головою до копа, мовив:
- Де ми можемо знайти Генадія Величко? У нас є до нього одна справа...
Поліцейський насупивши брови підозріло оглянув кожного з них. Зрозумівши, що потрібно договорити іншу частину фрази, брюнет поспіхом додав:
- Це стосовно Володимира Авраменко.
Очі копа на мить заблищали цікавістю, після чого він різко став серйозним.
- Ходімо, я покажу вам де його кабінет, - мовив він і покрокував далі по коридору.
Компанії нічого не залишалося крім того, щоб поспішити слідом за ним. Кроки в поліцейського були настільки широкими, що за ним довелося не йти, а бігти. Тетяна, як завжди, поспішала слідом остання.
- Кабінет Генадія, - коп зупинився біля коричневих дверей із золотистою табличкою. – Повідомити, що ви прийшли, чи ви самі з цим впораєтеся? – Помітивши, що друзі явно нервують, запитав він.
- Напевне, краще буде… - Тільки-но відкрила рота Катя, як двері кабінету відчинилися і на порозі з’явився Величко власною персоною. – Ой, - лише й змогла вимовити руда.
- Що тут відбувається? – Грізно запитав Величко, зиркаючи на компанію.
Поліцейський звернувся до Генадія:
- Ці молоді люди стверджують, що прийшли поговорити з вами про Авраменка.
Величко трохи пом’якшився в обличчі.
- Справді? Ви всі? – Перепитав він, вказуючи на товаришів рукою.
- Саме так, - збираючись з духом, виступила вперед Дарина.
Величко деякий час свердлив її поглядом, уважно вивчаючи кожну рису обличчя, а потім перевів погляд на Антона.
- Я не можу слухати всіх скопом. До кабінету будете заходити по черзі.
#8367 в Любовні романи
#3258 в Сучасний любовний роман
#1889 в Жіночий роман
любовний трикутник, від ненависті до кохання, сильні почуття
Відредаговано: 12.06.2022