***
Два тижні без Ясенії здаються цілою вічністю. І попереду іще стільки днів розлуки, що я навіть не уявляю, чи протягну так довго. Хочеться втекти до неї. А поки сиджу за столиком на автозаправці та намагаюся писати тексти, та все виходить щось не те.
Приходить повідомлення від Ясенії і, відкриваючи його, уже починаю щасливо усміхатися. Це відеоповідомлення, яким я не можу натішитися.
— Я ненавиджу усі ці звані вечері та прийоми, — каже вона роздратовано, лежачи на своєму ліжку. Моя Яся така прекрасна, що від неї неможливо відвести погляду. — Сьогодні доведеться знову іти з батьками! День народження в дурнуватого нащадка Потоцьких. Який же він йолоп!
Уявлення не маю, хто такі Потоцькі, але тон Ясенії викликає співчуття. Не задумуючись, набираю її номер та з нетерпінням слухаю гудки.
— Привіт! — тепер її голос значно бадьоріший. — Як ти?
— Сумую, Ясю, нічого нового. Краще розкажи, що там за тусовка у вас? Люблю слухати твій голос.
— Та нічого нового. Все як завжди. Дурнуваті вечірки з нагоди дня народження дурнуватих мажорів, які знають лише те, як тратити батьківські гроші. І я зобов’язана туди, бо, бачте, коли в дитинстві ми дружили з тим Назаром. Хоча насправді ще з першого дня знайомства він мене бісив. І це при тому, що людині треба добряче постаратися, аби мене вивести.
— Думаю, ти могла б не піти, — кажу цілком спокійно.
Тиша зі слухавки підказує, що варто було мовчати, однак повернути час назад неможливо.
— Вибач, це має бути твоє рішення, а не моє. Я не правий.
Вона все ще мовчить і я нервово проводжу рукою по волоссі. Не хочу її ображати, не хочу, аби Ясенія сумувала.
— Ні, ти правий, — тепер вона почувається розбитою, я це розумію. — Але я… я не можу. Батьки засмутяться… Не можу відмовити.
Розумію, що вона боїться їхнього гніву. Хочеться якось допомогти, захистити від них, але наразі я не маю такої можливості, а Ясенія — бажання позбутися цього контролю та гіперопіки. Можливо, з часом дівчина усвідомить, що це не нормально.
— Ти просто підеш туди та надаєш тому мажорові стусанів, — жартую, аби підняти їй настрій. — Я хочу відеодоказ. У хорошій якості.
— Ні, я не робитиму цього, — тепер вона ошелешено сміється і я розслабляюся.
— Так, так, ти зробиш це, — наполягаю серйозно, спостерігаючи за тим, як до мене наближається Матвій. А це значить, що пора їхати далі. — Бо я тебе про це прошу.
— Ні! І чому я повинна погодитися?
— Бо я кохаю тебе, — зізнаюся вперше і серце сильно б’ється об грудну клітку. Це щира правда.
Ясенія знову замовкає, ніби здивована почути ці слова. Матвій тим часом сідає навпроти мене на стілець та дивиться мені прямо в очі.
— І я тебе кохаю, — тихий шепіт зі слухавки потрапляє глибоко в серце. Окриляє та дає сили витримувати відстань між нами.
— Мені пора, — кажу їй, поки менеджер зневажливо на мене дивиться, розуміючи з ким я розмовляю. — Цілую, бувай!
— Бувай! — відповідає Яся і я першим кладу слухавку.
— Принцеса? — питає Матвій так само зневажливо, як і завжди.
— Не твоє діло, — відповідаю та підводжуся, забираючи з собою блокнот. — Час їхати.
#59 в Молодіжна проза
#712 в Любовні романи
#341 в Сучасний любовний роман
Відредаговано: 15.05.2024