Хай там як завгодно ставлять нам перестороги старші, але нас завжди ваблять пригоди. Якщо сидіти вдома, то все швидко набридає. Навіть купатися в надувному басейні. Спочатку цікаво, а потім… злітаються оси. Їм, бачте, хочеться пити! А ми боїмося, бо у мних гострі і пекучі жала. А ще вони так загрозливо гудуть…
Утекли ми з сестричками від них подалі. Побігали на травичці перед двором, нарвали чимало жовтеньких кульбаб, почали в’язати з них віночки. Але ні в кого не виходило. Квіточки швидко зів’яли і ми вже не знали, що з ними робити далі.
Міра побігла першою, ми з Настусею – за нею. Бігли туди, де більше пригод. Саме туди, куди нам забороняли – на сусідський вигін. Раптом Міра завмерла від подиву і навіть лягла на траву, щоб бути непомітною. Ми й собі прилягли, мов у засідці…
Просто перед нами хрумкало травичку якесь дивне створіння – з рогами і куценькою борідкою. Дивилось на нас незвичайними очима. В тих очах наче маленькі жовті блюдця, а посередині – чорна рисочка.
Довго ми не всиділи на місці. Почали підкрадатися ближче. Виявилось, що то не роги, а прості вуха, тільки нашорошені. Міра встала на повен зріст і сміливо підійшла до чудовиська. Адже ріг немає, то й не страшно.
Еге! Ближче до себе незнайомка нас не підпустила. Нагнула голову і рішуче пішла вперед. Коли Міра по-дружньому простягла до неї руку, то отримала такого штурхана, що миттю опинилась на траві.
Довелося нам відступати. Дома розповіли бабусі про чудовисько, а вона тільки розсміялась, повідомивши новину: сусіди купили… козу. І звати її Марта. Вона собі там пасеться і нікого не збирається бити своєю безрогою головою. Просто треба спочатку з нею познайомитись, дати їй травички, погладити…
Ми згадали про свої зірвані кульбаби. Оце тепер вони згодяться! Миттю позбирали їх з трави і потихеньку наблизились до кози. Вона якось дивно мекнула і притьмом підібрала з наших долонь зів’ялі квіточки. Коли її ротик перестав жувати, ми злякались, що вона почне битись та штурхатись. Бігом – знову до кульбаб. Нарвали їх побільше і простягли козі. Квіти знову зникли, а коза вже перестала наставляти нам свою лобату голову. Навпаки, стала ласкавішою і навіть посміхалася, коли ми називали її по імені:
- Марта, Марточка!
Ми подружились! Показали їй Мірочкин телефон, розповіли про Інтернет. Стало весело і цікаво! І козі, і нам. Я навіть підійшла зовсім близько і помірялась з нею зростом. Вона виявилась нижчою! Значить, ми за неї старші і вона залюбки буде з нами дружити. Жаль тільки, що відв’язати її не можна. Ми б гайнули з нею далеко, спустились би в балку і пішли б у степ! Ех, шкода, що забороняють…
#2110 в Молодіжна проза
#847 в Підліткова проза
враження від власних необдуманих вчинків, поняття про добро і зло, почуття справжнього щастя
Відредаговано: 04.07.2021