Віктор
В мене враження, наче я збираюсь на безлюдний острів, або тест на виживання складати. Хоч їдемо ми максимум на день, та я пакую навіть аптечку (хоча чому навіть, з Ією дійсно треба аптечку брати, бинти там, кровоспинне, проти отруєнь щось), пакет солодких калорійних батончиків, воду, маленьку пляшку улюбленого рому (про всяк випадок, може треба буде стрес зняти). У велику дорожну сумку кидаю змінний комплект одягу й білизни.
На дні шухлядки бачу кілька пачок презервативів. О ні, це мені точно не знадобиться. Хіба в якості джгута, коли Ія якусь з частин тіла мені відгризе. Коли все майже зібрано, кладу свій планшет та зарядки. Хтозна наскільки там застрягнемо, пригодиться.
Хоча, ловлю себе на думці, що оці мої збори – то спроба відволіктись від головного. Так, треба працювати і розвивати Іїн проект, однак, час іде, і такими темпами ми точно скоро до весілля дійдемо. А спроба задобрити Ію та вдати, що все добре – то як в дірявому човні дірки квіточками прикрасити. Рано чи пізно вода так хлюпне, що за мить затопить.
Але що я можу зробити? Поговорити в нас не виходить, іскрить від обох, як від оголених проводів. На Юру теж надії нема, в нього наче дах з Ладою-Лідою знесло, тільки про неї й говорить, а до того, що мав дізнатись, навіть на крок не наблизився.
Остання надія – там, в пансіонаті, про все поговорити, розібратись. Будемо вже наодинці, час знайдеться.
Якби ж я тоді знав, скільки часу в нас буде!
***
Коли все майже зібрано, відволікаюсь на телефон. Знов був на беззвучці, і тепер там кілька пропущених з невідомого номера. В мене звичка, завжди дізнаватись, хто й навіщо мені дзвонить. Тож перенабираю.
– Добрий день, синку! – каже до болю знайомий голос. До болю, до речі, буквально, бо ж цей голос скільки всього підіймає, скільки спогадів і почуттів за собою несе! І смуток, і образа, і злість!
– Добрий… – ледь видушую з себе.
– Впізнав?
– Жартуєш? Звісно!
– Я тут в місті проїздом… Буду ще кілька днів. Нам би зустрітись, поговорити.
– Про те як ти зник на майже десять років?
– Не тільки. Вікторе, я знаю, що ти злишся, тільки… нам справді поговорити треба. Я бачив новини про весілля… Не можна вам… весілля… Не можна тобі з Величко одружуватись!
Офігіти! Це ж треба, які новини! Татко об"явився і хоче мені умови продиктувати? Як сам раніш, про Величків щодня по сто разів згадував. Як вони розумні, талановиті, з чуттям і професіоналізмом! А тут, бачиш, не можна.
– А знаєш що, татку? Ти де був ці роки?
– Я… зайнятий був, і…
– От і я зайнятий! Уявляєш? Набери мене років через десять, може з'явиться для тебе віконечко!
Вимикаю телефон і кидаю на стіл. Як не вчасно! Я тільки всю енергію в кулак зібрав, щоб їхати, і тут тобі на!
#1446 в Жіночий роман
#1857 в Сучасна проза
від ненависті до кохання, складні стосунки, протистояння героїв
Відредаговано: 05.10.2023