- Чому саме зараз? - Звісно, як і будь-яка дівчина я хотіла цього, та все було так спонтанно.
- Я купив для нас будинок і думаю, що коли ти побачиш його - то захочеш там зіграти наше весілля.
- Ти купив будинок? - В шоці промовила я, бо думала що ослухалась.
- Мг, - тільки й мовив він.
- Данило, - в моїх очах стояли сльози, коли я опустила свою голову і поцілувала його в скроню.
- Йдемо спати, рисеня, я втомився сьогодні трохи. - Він підняв мене на руки і попрямував до спальні. - Тобі личить моя футболка.
- Мені вона подобається, - я спробувала злізти з рук, але він не відпустив мене. - Я можу сама йти.
- Можеш, але я хочу ось так.
Ось так і завершився цей прекрасний і не дуже вечір. Ми заснули в обіймах один одного. Моя голова лежала на його грудях, а ноги були переплетені між собою. Це був кокон щастя і тепла. Здавалося, що не може бути нічого кращого, ніж лежати ось так.
Вранці Данило мирно спав, коли я вилізла акуратно з його обіймів. Мені потрібно було збиратися на роботу, тому я тихенько прийняла душ. Витягнула з гардеробу свої улюблені чорні брюки та білу сорочку, заплела волосся в косу і одягнула сережки. Пшикнула парфумами і вилетіла на таксі в лікарню, так як байк мій залишився біля клубу. На роботі я швиденько переодягнулась в костюм і пішла на обхід. Мене чекав неприємний сюрприз від мого колеги.
- Даценко? То ти та сама виходить? - запитав мене Олександр Михайлович з ноткою зневаги.
- Що ви маєте на увазі, колего? - Намагалась не видавати себе я.
- Не прикидайся ідіоткою, Руслано Валеріївно, все ти зрозуміла. То от як ти стала лікарем, татко посприяв. - Виплюнув він. В мене ніколи не було до нього симпатії, ні як до людині, ні як до лікаря. Людина, яка дозволяє собі на роботі грати в азартні ігри та зі зневагою ставитись до колег не може отримати мою повагу.
- Ви нічого про мене не знаєте, - сказала гірко я, але пояснювати йому я нічого не збиралась. - Якщо ви так вважаєте, на те ваше право. Проте я ніколи не приховувала своєї особистості, ви просто були надто сліпі, щоб все збагнути раніше.
- Тільки не треба тут із себе невинну овечку вдавати, тепер ти спадкоємиця багатомільйонної компанії, навіщо тобі ця лікарня? - От воно що - гроші. Все що цікавило Мелешка.
- Ага, а ще я майбутня дружина Бернета. Знаєте такого? - І я навмисно покрутила рукою перед його носом. - Забула додати, що моя компанія - тепер під його керівництвом, тому що я і далі продовжуватиму робити те, що люблю.
- Ти просто ідіотка.
- Можливо, але я щаслива ідіотка. А тепер зарубай собі на носі, - перейшла я раптово на ти, адже мій терпець урвався, - якщо ти ще раз посмієш заявити, що на кшталт того, щось було тільки що - то про всі твої нічні зміни, і що ти на них робиш, дізнається головний лікар. Всік?
- Ти, мала дурепо, погрожуєш мені, - зробив крок на зустріч мені цей бовдур і думав, що у нього вийде мене залякати.
- Ні, що ти, просто по-дружньому попереджаю, як колега. - Я посміхнулась і вийшла з ординаторської. - Козел, - пробурмотіла я собі під ніс і зіштовхнулась з Мариною Аркадіївною.
- Молодець, дівчинко, нарешті хоч хтось це зробив. - Похлопала вона мене по плечі.
- Дякую, то ми сьогодні разом чергуємо? - Я зраділа, бо витримати чергування з ним - було б найгіршим днем.
- Так, але на тебе чекають в холі. Після поговоримо.
- Хто?
- Думаю, що дуже важлива для тебе людина, а ще з ним була така красива краля. - Я одразу подумала про Асю і Артема, проте потім зрозуміла, що бути цього не може. - Біжи, чого стоїш?
І я так і зробила. Мої ноги спрацювали швидше, ніж голова, серце підказувало, що це Данило. В холі стояв він, в джинсах і сорочці, на його обличчі була усмішка. А на руках він тримав Олесю. Я не змогла стримати сліз, коли підійшла до них.
- Лано, привіт, - злізла вона з рук Данила і обійняла мене.
- Привіт, сонечко, ти чого тут? - Я не могла збагнути, чому вона тут, а не в дитячому будинку.
- Тепер вона буде поруч з нами завжди. - Різанули мої вуха слова Данила і я підняла голову на нього, а він тільки кивнув на знак згоди, моїх думок. - Так, все вдалось.
- Боже, - я не могла повірити, що це відбувалось зі мною.
- Ланко, ну чого ти плачеш? Ти проти? - Вона дивилась на мене і на її обличчі стояли емоції нерозуміння.
- Руслана дуже рада, просто вона не очікувала, що все буде так швидко, - присів навколішки біля Олесі, Данило і пояснив їй.
- Тоді, це добре. - І вона обійняла нас обох своїми маленькими ручками.
- Ви зараз додому? - Запитала я Данила.
- Данило казав, що хоче показати мені новий будинок. - Почала стрибати Олеся.
#361 в Любовні романи
#171 в Сучасний любовний роман
#59 в Сучасна проза
сильна героїня та владний герой, заборонені стосунки, вороги що закохались один в одного
Відредаговано: 31.05.2024