“Ще цього не хватало.”-присів я навкарачки перед малечею.
-Я не хотіла,-її очі стали ще більшими, наповнюючись слізьми.
Я ж навіть не знав, що у дітей можуть так збільшуватись вони.
-Ні, ні, ні, ні,-почав махати головою.-Ти тут точно не винувата,-схопив я її маленькі ручки в свої.-Це я просто не подивився куди іду.
-А-але…-її погляд впав на підлогу.-Впало,-шмигнула вона носиком.
-Як твоє ім’я?-вирішив перевести тему та відволікти її.
-Ніколь,-витягнула вона одну долонь з моїх рук та розтерла сльози по обличчю.
-Чудово,-піднявся на рівні ноги, та все ж не відпускав її руку.-А я Макс. Хочеш тістечко?-ми якраз знову підійшли до стійки із солодким та кавою.
-А можна?
-Обирай,-стиснув плечима та перевів погляд на вітрину.
-Ого, тут є лимонний тарт,-захоплення в її голосі ні з чим не сплутаєш.
-Тобі подобається лимонний тарт?-пам’ятаю одну дівчину, яка його обожнювала і жити не могла без кусочка цієї лакоминки.
-Ні, мені більше мандариновий чіз подобається, але лимонний обожнює моя мама,-я поглянув на її сяючі очі і єдиний мандариновий десерт, який залишився.
Мій любимий. Але хіба можна забрати у такої світлої і сяячої дитини, яка ще кілька митей тому плакала, її любимий десерт?
-Тоді для себе я візьму тарт, а тобі чізкейк, гаразд?
Вона різко відірвала погляд від вітрини та поглянула на мене. Її зіниці сяяли а на обличчі розпливалась усмішка. Кого вона мені нагадує цими великими очима?
-Ти вкрав маленьку дитину?-здивовано спитала Марта, коли ми двоє сіли зі своїми лакоминками.
-Не вкрав,-відказав я.-Ми зіштовхнулись. Вона почала плакати та вибачатись. Мені стало незручно і я запропонував їй десерт,-коротко переказав я.
-Ти з глузду з’їхав?-уже втрутився друг.-А якщо її вже шукають батьки?
Ціль нашого обговорення спокійно сиділа та поїдала маленькою виделкою свій десертик.
-Ну як можна було її лишити там? Або не пригостити чимось? Ти бачила її великі очі. Вони такі сірі і так почали сяяти, коли я сказав, що куплю їй її любимий чіз,-я дивився на неї і відчував тепло на душі.
-Сяяли так як в тебе в цю мить?
-Що?-відірвав погляд від дитини та спантеличено глянув на подругу.
-Як її хоч звуть?-продовжила вона.
-Каже, що Ніколь.
-Ніколь?-здивовано перепитала Марта.
-Ага. Правда, рідкісне ім’я?
-Ніколь,-ігноруючи мене, звернулась вона до дитини.
Дівчинка обернулась, почувши своє ім’я, та з цікавістю почала розглядати Марту.
-Ніколь, ти загубилась?
-Ні,-замахала вона головою вправо-вліво.-Я просто пішла шукати маму.
-Хіба це не означає “загубитись”?-все ж тисне подруга.
-Ні,-наполягає малеча.-Це зовсім інше.
Її світлі кучері захитались туди-сюди.
-Ніколь,-звернувся уже я.-Давай ми допоможемо тобі знайти маму.
Вона кивнула, зїдаючи ще один кусочок чізкейку.
-То розкажи, де ти бачила її останнього разу.
-Ми прийшли…-та вона не встигла розповісти, як увімкнулось оголошення.
“Прошу уваги у наших відвідувачів,-почулось з динаміків.-Загубилась дитина: дівчинка п’ятирічного віку, з сірими очима та світлими кучерями. Називається Ніколь. Одягнена у джинсовий сарафан, колготки з принтом єдинорогів та темні мешта. Повторюю…”
Та я уже не слухав, а дивився на цю пропажу. Джинсовий сарафан-є, заглянув під стіл: темні туфельки та єдинороги-на місці.
-Мама?-почала крутитись дитина.-Вона вже шукає мене?
-ідем?-простягнув їй свою руку.-До мами.
-Ти знаєш, де вона?-примружила очі та поглянула на мене.
-Якщо ти та сама Ніколь, то значить вона на останньому поверсі, в охорони, чекає на тебе.
Дівчинка з радісним виразом обличчя зістрибнула з крісла та, схопивши за руку, потягнула мене за собою.
-Ти знаєш, куди маєш йти?-все ж спитав я.
-На еска-,-наморщила вона чоло.-Екса…, Ескара…
-Ескалатор?-все ж допоміг я.
-Так!-кивнула дитина.
Ми піднялись тими сходами догори і почали шукати кабінет охорони. Всю дорогу Ніколь не могла спокійно йти. Вона хотіла бігти, підходила до перил та дивилась вниз на всіх:
-Тут так високо,-з захопленням та веселощами почала вона.-Куди всі ці люди спішать? Туди-сюди, як мурашки,-я і сам глянув на тих людей. Дійсно, ми завжди спішимо кудись, і здаємось для тих, хто стоїть вище, мурахами.
-Ніколь, пішли,-потягнув все ж я.-А то мама з татом уже точно зачекались.
-Тільки мама,-пішла вона вперед, а я сповільнився.