-Та ти вже дістала мене!-нарешті я не витримав і сказав це.
-Як ти сказав?-вона дивилась на мене своїми строгими зеленими очима.-Макс, не забув, що ти та твоя воля залежить від мене, буквально?
-Маша, Марія, Марічка, жінка, яка отруює моє життя!-голос зривається на ще гучніший крик.-Ти мені набридла! Набрид твій контроль до кожної дрібниці, твої маніпуляції мені вже в горлі стоять! Моя воля?-все ж стараюсь заспокоїтись.-Дійсно, залежала стільки років суто від тебе,-відчуваю, як злість підступає новою силою.-Та я уже не витримую тебе,-розумію, що закусив губу тільки після того, як відчув металевий присмак на язику.
-Але ти мене любиш,-кивнула вона.-І кричиш на мене, бо любиш,-вона знову робить цей солодкий та ніжний голосок.-Хоча ти кажеш, що терпіти мене не можеш, та це через кохання до мене. Я не хочу шантажувати тебе, та ти завжди кажеш мені брехню про свої почуття. Я краще знаю, що саме ти до мене відчуваєш. І я така рада, що серед усіх залицяльників я обрала саме тебе,-масажую пальцями очі, і сам не можу зрозуміти, як дійшов до такого.-Скажи, що любиш.
-Люблю,-важко видихаю та розвертаюсь на сто вісімдесят.
-Мене любиш,-тисне вона.
-Як подругу,-киваю підходячи до виходу.
-Це ж чудово, адже саме дружба у стосунках-є найголовнішою складовою, правда?
Я нічого не відповідаю, а просто замикаю за собою двері.
***
-Мені потрібно виговоритись,-кажу я у трубку, сидячи уже за кермом автомобіля і їду у невідомому для мене напрямку.
-Зараз?-запитує Володя.
-Або я зараз вернусь додому і у нашому місті буде на один труп більше,-здається, у мене зараз почнеться нервовий сміх, бо око вже сіпається, я відчуваю це.
-Я зараз у торговому центрі із Мартою. Ми тут…
-Зараз приїду!-перебиваю друга та розвертаю автомобіль.
-Добре,-я прям бачу, як він закочує очі і лається всередині себе.
***
-Що там у тебе?-друг зустрів мене прямо на вході до центру.-По якій причині це ти вирішив, аби я витратив свій вихідний на тебе?
-А Марту ти де загубив?-перше, на що звернув я увагу-це відсутність мініатюрної дівчини поряд із ним.
-Вона уже в кафе очікує на нас, попиваючи якийсь новий вид кави,-стиснув він плечима та, обернувшись, попрямував на другий поверх.
А я ж попрямував за другом.
-Нарешті,-сказала Марта, встаючи зі свого стільця.-Ви там що, на ходу спите?
-Таке ж чіхуахуа, як я і пам’ятаю,-не стримався я від колючки.
-Будеш багато базікати, Максик,-з іронією почала вона,-то я заллю тобі в горлянку свою любиму каву,-на останок кивнула вона.
-Не треба, мені і дома насильства вистачає,-підняв я руки, визнаючи власну поразку.
-То розказуй давай,-сказав Володя, коли ми якраз сіли за стіл.
-Вона знову влаштувала мені прочуханку,-почав я.
-Що на сей раз?-спокійно спитала Марта, попиваючи свою темну каву.
-Бо Ая прийшла на зустріч,-вони вирячили на мене здивовані очі. Та я і сам розумію, як це абсурдно звучить:
“-Та як вона посміла!-ми лиш вернулись з зустрічі випускників, як вона почала уже кричати.
-Маш, спокійно,-моя втома стає ще сильнішою, коли намагаюсь запобігти її нервовому зриву.
-Спокійно?-дарма я почав.
Вона уже в своїй уяві спопелила мене та Аю поглядом.
-Не варто тратити на неї нерви,-спробував викрутитись.
-Ая! Та як ти посміла з’явитись зі мною в одному приміщенні?-тут я зрозумів, що вона уже не зі мною.
-Маш!-гукнув.
-Захищаєш її?-звернула вона на мене свій погляд. У ньому було божевілля. Я бачив це.-Захищаєш ту, яка намагалась забрати все моє? Ту, через кого, вони перестали вірити моїм історіям?!-помітив, як вона взяла із столу склянку.-Ту, яка хотіла забрати тебе у мене?!
Стиснула вона її сильніше.
Хто залишив її там, на столі?
-Ту зрадницю?-я застиг від шоку, відчувши тільки, як склянка трішки торкнулась мого вуха, та розбилась позаду.
Вона її кинула. В мене. Знову.
-Ні,-єдине, що я зміг відповісти.
-Невже?-щось витягла із своєї сумки.-Думаєш, я не побачила, як ти прослизнув до вбиральні за нею? Про що ви там говорили?!-у мою сторону полетів блокнот-не найстрашніше.
-П-просто привітали-лись,-я відчув, як голос починає тремтіти та обриватись.
-А вона ше така, сільська хвойда, робила весь вечір вигляд, що мене не існує,-я помітив, що вона витягла дальше, і від цього мені дурно стало.-Я ж сиділа навпроти!-у мене полетів складений ніж, який вона вічно носить із собою. Мені просто повезло в останню мить посунутись на крок вправо.