Як казала леді Гейб, існує лише один шанс справити перше враження, й розумна жінка не стане його гаяти.
Мені вдалося це двічі.
Просто прекрасно, трясця його матері!
— Заспокойся вже й припини кусати губи, це не додає тобі привабливості. Як, власне, й лютий погляд, зчеплені пальці й різкий тон. Для чого, спитати б, нагарчала на нещасну покоївку? Вона не винна в тому, що син її господарів не ночує вдома. Краще сядь, поснідай й подумай, що робитимеш далі.
Я різко розвернулася на п’ятках, й саламандра аж зіщулилася під моїм поглядом:
— Не просто не ночує вдома, мирґ плюгавий! Я весь вечір провела на самоті в порожній столовій, вбрана й причесана, як дурна лялька у вітрині магазину.
— То тебе бентежить, що тебе змусили проміняти зручні штани на вишукану сукню, чи те, що не було кому оцінити тих страждань?
— Взагалі-то, — я чесно спробувала розібратися у власних емоціях, але лише висловила очевидне: — сама не знаю. Але це було… принизливо? Зневажливо? Так, мабуть, це правильне слово.
— Раніше такі дрібниці тебе не зачіпали.
— Бо я була дрібною шахрайкою, а не леді.
— Ти й зараз не леді, — пирхнула саламандра.
— Лорд Марко про це не знає, але все одно ігнорує власну наречену. І це дратує.
— Ох мені ця жіноча солідарність!
— До лисих курей солідарність: мої плани під загрозою.
На столі парувала свіжозварена чорна кава, під блискучим металевим ковпаком чекала яєчня з сосисками й запашними травами, на окремій підставці лежали аж чотири булочки з маслом, джемом й сиром, але в мене зовсім зник апетит. Лорд Марко, виявляється, не тільки не з’явився вчора на вечерю й не повернувся додому вночі, але й прислав зранку чергового посильного з цілим списком речей, що знадобляться йому в лабораторії в найближчі два дні. Мені офіційний наречений не передав ані записки, ані хоча б формальних вибачень на словах.
Оце я розумію, благородне виховання!
Саламандра тим часом обережно наблизилася до таці зі сніданком, принюхалася й нервово смикнула хвостом:
— Слухай, якщо ти відмовляєшся їсти, це не означає, що я голодуватиму за компанію. Проте я не їм хліб і оці твої травки, мені треба вибратися на нормальне полювання.
— Пройдисвіт. Блазень, — буркнула я похмуро.
— Намагатимусь не сприймати це за образу.
— Не ти, — я винувато підвела очі на саламандру. — Марко.
— От бачиш, — мордочку ящірки прикрасила подоба посмішки, — ти з ним вже на «ти» і кличеш на ім’я. Гадаю, це ознака того, що ваші стосунки потроху налагоджуються? О ні-ні, не треба в мене нічим кидати!
Я й справді потяглася за булочкою, але в останній момент передумала жбурляти ні в чому не винну випічку в єдиного союзника й надкусила хрусткий бік.
— Отак краще. — Саламандра діловито ковзнула по килиму вбік відкритого балкона. — Піду спіймаю щось менш сердите за твої погляди. Повернуся за пів години, може, вдасться підслухати корисні плітки по дорозі. Постарайся не рознести тут усе, добре?
Я тільки рукою махнула. Все одно мені треба заспокоїтися та подумати. Навряд така зневага — лишень випадковість. Я не великий знавець місцевого етикету, але судячи з фактів, якими люб’язно поділилася леді Гейб, ситуація явно розгорталася не в тому напрямку. Скоріш за все, лорд Марко не в захваті від факту існування нареченої. І ґракх би з ним, але ж артефакт! Як я дізнаюся, де захована ця клята штукенція, якщо навіть не підозрюю, якого вона розміру, кольору чи ваги. Не красти ж з університетських корпусів все, що здається мені достатньо цінним?
Цікаво, що б зробила справжня Аделіна на моєму місці? Скоріш за все справедливо обурилася й чекала пояснень. Але Говард вимагатиме від мене результатів, та і я не особливо хочу сидіти, склавши руки. До приїзду подружжя Контаріні, моїх потенційних свекрів, ще є кілька днів, отже, я можу використати цей час максимально ефективно.