— Ну, розказуй.
Джакомо Ролло, старший лаборант і за сумісництвом — найбільш допитливий колега Марко Контаріні, прибрав зі столу стос паперів для нотаток та стійку з різноманітними зразками для калібрування ваг і безсоромно всівся на вільне місце, буравлячи друга нетерплячим поглядом.
— Результати дослідження ще не готові. Втім, останні дані свідчать, що…
— Та я не про роботу, дурню, — в очах Джакомо танцювали шалені вогники, від чого його занадто худе й довге обличчя набуло трохи дивакуватого вигляду. Старший лаборант відділу просторових досліджень взагалі не вирізнявся привабливою зовнішністю. Темне кучеряве волосся безладно стирчало на всі боки, а величезний ніс, який наче навмисно приліпили криво й недбало, був приводом для глузування кожного нового потоку першокурсників. Втім на адептів Джакомо дивився поблажливо, з усіма іншими, окрім, звісно, завідувача господарчою частини, примудрився бути в спокійних ділових стосунках. — Я про твою наречену. Вона ж іще вчора приїхала, а ти все мовчиш і уникаєш будь-яких розмов про найцікавіше. То яка вона? Є, на що подивитися чи, — він провів долонями по не надто чистому лабораторному халаті й ляснув себе по стегну, — за що потриматися?
Марко хитнув головою і незворушно повернувся до переписування результатів вимірювання в комірки таблиці.
— Повністю відповідає всім уявленням про добре виховану леді з хорошої родини, яка поважає батьків і мусить виконувати їхню волю.
— І-і-і?
— Що саме «і»?
— Білявка чи брюнетка? Худенька чи з формами? Висока і смаглява, як усі мешканки островів, чи мініатюрна білошкіра красуня, якою були її мати? Вона весела пустунка, дурненька провінціалка чи рокова спокусниця?
— Власне, — Марко подарував колезі не надто схвальний погляд, — я волів би утриматися від обговорення моєї можливої дружини в такому тоні.
Джакомо розчаровано свиснув:
— Отакої! Ну й зануда ти. Невже і справді жодних подробиць? Ми ж усе одно дізнаємося так чи інакше.
— Не сумніваюся.
Марко підкреслено уважно вдивився в показники приладів, але Джакомо піднявся й обійшов стіл з іншої сторони, затуляючи світло.
— Не хочеш про зовнішність і характер, давай про важливіші речі. Ви вже цілувалися?
О кам’яну підлогу з гучним дзвоном розбилася випадково скинута пробірка. Марко покосився на уламки й перевів докірливий погляд на Джакомо.
— Не думаю, що це також вдалий вибір теми розмови. Аделіна Анастазі — леді. Не треба пліткувати про леді за її спиною.
— Отже, ще не цілувалися, — зробив закономірний висновок Джакомо. — Інакше б тобі не доводилося вигадувати виправдання. Вона що, огидна, як пересушена рибина?
— Вона… Ні.
— Її занадто суворо виховували?
— Я не…
— Вона грає в недоторканність чи тобі не вистачило шарму, щоб зацікавити дівчину? О, знаю, ти просто встиг ляпнути якусь нетактовну дурість або набрид їй нескінченними розмовами про дослідження. Лорде Контаріні, вчити тебе ще і вчити!
Марко важко відкинувся на спинку стільця, стягнув окуляри й потер втомлені очі.
— Я так розумію, що єдиний спосіб повернутися до тиші й роботи — це задовольнити твою цікавість?
— Саме так, пане вчений.
— Ну добре. Я нічого не ляпав, не набридав і навіть не намагався з нею поцілуватися з однієї єдиної причини: ми навіть не розмовляли одне з одним.
— Тобто як?
— Дуже просто: я був зайнятий.
Неймовірно лазурні очі Джакомо — єдина деталь зовнішності, над якою природа вирішила не знущатися — здивовано округлилися, але вже за мить на обличчі лаборанта відбилося сум’яття.
— А скажи-но мені, друже, — голос Джакомо немов патокою просочився, — це, звісно, лише припущення, але, знаючи тебе… «Не розмовляли» — це в сенсі «не розмовляли наодинці»?
— Ні. У сенсі «взагалі не спілкувалися». І не бачилися.
— Але як? — Джакомо від здивування аж розгубився. — Вона ж учора зранку приїхала? І мала жити у твоєму домі, ти сам казав.
— Все правильно. Аделіна Анастазі вже добу як мешкає в маєтку Контаріні. Але я — ні.
Джакомо картинно схопився обома руками за серце, пустив очі під лоба і сповз на найближчий стілець:
— О святі панталони! То ти тепер безхатько!