Старий портрет на стіні дивився на мене напрочуд живими очима, вираз яких викликав асоціацію із сільським божевільним. Чоловік на портреті був немолодий і не надто аристократичний, проте стрункий, аби не сказати витончений. Довге й темне, майже без сивини, волосся незнайомця було зібрано в низький хвіст на південний манір, на плечах виблискував розшитий золотом короткий жакет, під ним — білосніжна сорочка, на ногах — короткі вузькі бриджі, високі гольфи й туфлі із золотими застібками, через зігнуту праву руку перекинуто плащ із легкої атласної тканини. Чоловік виглядав так, ніби збирався відвідати змагання з традиційних південних танців моєї батьківщини або зіграти на сцені роль шахрая-лакея Сганареля зі знаменитої вистави. Одним словом, зустрічати гостей у холі будинку однієї з найповажніших родин міста в портрета не було жодної причини. Ніби-то.
Лука миттю зник на широких сходах разом із моєю валізою, еньян Леоне ввічливо запропонував пройти до вітальні й трохи перепочити від спеки, що вже охоплювала місто. Я розсіяно кивнула, намагаючись позбутися відчуття, що незнайомець із портрета стежить за моїм переміщенням по кімнаті. Посмішка намальованих губ дивним чином набула якогось хитрого відтінку, від чого обличчя незнайомця стало загадковим.
— О, — дворецький простежив за моїм поглядом і з розумінням кивнув. — Дивовижна картина, правда? Стара ареонська школа: лише пензлі, фарби та олія, але виглядає натуральніше за сучасні магічні відбитки ілюзіоністів.
— Це робота якогось відомого майстра?
Якщо так, то там міг би бути намальований хоч восьминіг, хоч торішній гарбуз, його б усе одно повісили у вітальні, аби вихвалятися перед гостями.
— Що ви, зовсім ні: аматорський, але вдалий портрет руки невідомого маляра. Лорд Філіппе Контаріні, дідусь вашого нареченого, привіз його з подорожі островами багато років тому. Декому здається, ніби портрет дивиться на гостей, та лорд Марко пояснює цей ефект вдалим поєднанням перспективи й прямого погляду старого лорда. Рукотворна ілюзія: не більше, не менше.
— Стійте, це той самий провидець Філіппе?
Я наблизилася до портрета, розглядаючи чоловіка на ньому зі значно більшою шаною, ніж раніше. Усе ж не кожного дня бачиш людину, яка прославилася на всю Співдружність своїми передбаченнями й ще більшими загадками. Безіменний митець старанно виписав не тільки виразні риси обличчя чоловіка, його повні губи й ніс картоплею, а й деталі одягу, вишивки, ґудзики, складки тканини й волосинки. Мій погляд ковзнув по яскравій смужці майже в самому кутку картини і я ледь не смикнулася: з-під зім’ятого краю плаща виглядала тоненька гнучка фігурка вогняної саламандри.
— Саме він. До речі, ваш шлюб із лордом Марко частково пов’язаний із його віщуваннями, тож не дивуйтеся зайвій увазі портрета. У родині Контаріні жартують, що Філіппе був дуже допитливим у житті й залишився таким само допитливим після смерті.
Моя рука мимоволі торкнулася схованої в складках спідниці підпросторової кишеньки, але зусиллям волі я змусила себе розслабитися і повернутися до дворецького:
— Як пізнавально. Але, можливо, за відсутності лорда Марко мені час представитися хоча б його батькам?
Еньян Леоне зніяковів і кашлянув у кулак.
— Перепрошую, леді Аделіно, але їх тут немає.