— Алюсь, — повненька кучерява шатенка, міцніше перехопила лікоть подруги, бредучи між поламаними гілками нічного лісу — а ти віриш, у лісовиків?
— Люсь, ну ти як маленька — висока, статна блондинка, струсила короткостриженими локонами — Наслухалась тих ідійотів і трусишся тепер. Немає ніяких лісовиків, водяників і іншої нечисті! Людей потрібно боятись, а не казок.
— Ну не знаю… — протягнула шатенка — От, моя бабця казала, що бачила справжнє потерча років п'яти, у лісі.
— Люська — не бузи! Я по п'яні ще не таке бачила, але це не означає, що воно існує!
— Бабця не п'є! — від нахлинувшої образи за стареньку, дівчина аж зупинилась — Крім того, те потерча зникло, щойно вона йому свою нову хустку віддала і окрестила!
— А шустра дитина їй попалась! — і не подумала звертати увагу на вибрики подруги Алла, продовжуючи свій шлях — І в лісі погуляла і шмотки додому притягла! Небось від старих портків так шустро би не втікла. Хоча… якби ними по голові дати, то може і чкурнула би. Там ж на голову крижмо кладуть? А, Люсь?
Алла нарешті зупинилась, зрозумівши, що поруч нікого немає.
— Люся?! — Алла нервово потерла плечі, і переступила з ноги на ногу — Ну вибач, ти ж знаєш, що в мене язик, як помело. Відгукнись.
— Чого ми взагалі сюди заперлись? — дівчина заозиралась — І де, вбіса, мої сліди? Нічого не видно.
— Ау!!! — заверещала блондинка щосили — Народ!?!
— От треба було мені вертітись? — фиркнула Алла намагаючись розгледіти у темряві ночі хоч якусь зламану гілку — А все Люська: "Я знаю, цей ліс, як свої п'ять пальців… — передражнила подругу блондинка — Тут немає де губитись…" Тьфу!
— Іво-о-о! — раптом загуділо над лісом
— Бобул!!! — засміялась дівчина
— Іво! — чоловічий голос наближався, вже навіть можна було розчути тріскіт гілок під ногами.
— Бобул! — поспішила на звук Алла.
— От куди ви поперлись? — налетів на неї Рома, ледь не дусячи у обіймах.
— Люська де? — спробувала відсторонитись дівчина.
— Та тут вона, не кіпішуй. — ще міцніше стиснув у обіймах чоловік.
— Пусти! Пусти я приб'ю цю козу!
— Алюсечка, — заблеяли з-за вузької спини високого чоловіка у білій куртці — я не спеціально! Ти так швидко пішла, а в мене камінчик в кросівок залетів.
Хмари нарешті розійшлись, даючи повному місяцю освітити невеличку галявину. З-за худої чоловічої постаті, яка при світлі зовсім не приховувала набиту дівчачу фігурку висунулась коротенька повна ніжка у жовтому кросівку, оббитому світловідбиваючими елементами. Кросівка відчайдушно затрусилась, а її власниця ледь не впала, в останню мить підхоплена вже досвідченим у цьому ділі чоловіком.
— Та пусти! Що з неї взяти. — блондинка прослідкупала за піруєтами парочки і сплюнула — І так дивуюсь, як Люська сама ще не вбилась.
— Люблю! Люблю! Люблю! — защебетала вищезгадана, рвонувши до подруги із розкритими руками. — Ой!
Звичайно, майже одразу її нога знову поїхала, а кругле тільце закренилось назад. Добре, що тут Алин чоловік стояв.
— Дивись під ноги! — застогнало одночасно три голоси.
— А куда нам тепер йти? — як ні в чому не бувало, закрутила кучерявою головою Люся.
— Це ж ти знаєш ліс, як п'ять пальців. — дівчачий голос зазвучав оманливо лагідно.
— Нє! — весело защебетала шатенка — В цю частину ми ніколи не ходили.
Алла набрала повні груди повітря і видихаючи через ніс, повільно поклала руки чоловіка собі на живіт, стоячи до нього спиною.
— Алюсь, не треба. — залоскотав її вухо коханий — Зараз ми все вирішимо.
— Рома, тримай мене міцно. Бо я зараз цього Колумба покоцаю.
— І хто ще буде терпіти твої вибрики? — ніжний поцілунок в шию заставив здригнутись — Я один не готовий страждати!
— З тобою я дома поговорю. — нарешті розслабилась Алла — Так який план дій? Хтось знає куди нам йти?
— Та зараз в телефоні геолокацію заб'ємо і повернемся. — втішив її чоловік — Тут мережа усюди ловить.
— А я свій на коврику лишила. — запорпала щось носиком кросівки Люда
— І я. — япідтвердила Алла
— Ми їх в машину закинули, коли йшли вас шукати. Ви доречі, чого так далеко поперлись?
— Ато ти цю блаженну не знаєш… — піджала пухкі губки блондинка — Давай ще трошки, ще трошки… — і різко розвертаючись до тої, яку щойно кривляла — Тепер задоволена?
— Взагалі, це ти кудись побігла!
— Люська, ви три роки одружені! Я, особисто і за першим деревом могла сісти!
— Ну, Алла! — голос зірвався на писк — Так не годиться. У жінки повинні бути свої секретики. Ти неправильно будуєш свої стосунки. От моя коуч говорить….
— Ромка, тобі бракує якихось таємниць в мені? — перебила подругу блондинка, розвертаючись на п'ятах.
— Мені життя не вистачить, щоб усі розгадати. — завірив чоловік, тихцем показуючи кулак балакучій Люді. І таки не втримався — Не вздумай заводити нові!
— Давайте йти назад! — несподівано грубим голосом, вперше заговорив Микола
— Так давай! — обняв однією рукою дружину Рома — Чого на мене дивишся? Йди.
— Так телефон у тебе!
— З якого дива? Мій ще годину назад розрядився. Ти ж сам його в машині на зарядку ставив. Свій діставай.
— А я свій з іншими залишив. — розвів руками Микола — Але я впевнений, що ми з тієї сторони прийшли.
Не чекаючи відповіді, Микола підхопив Люду і підсвічуючи ліхтариком, поспішив по сліду із притоптаної трави.
— Ця сімейка нас колись вгробить . — зашепотів дружині на вухо Роман.
— Твій друг-ти і розбирайся. — так само тихо фиркнула Алла.
— А твоя подруга. І ідея їх познайомити-також твоя.
— Хочеш сказати, — зупинившись, подивилась в очі чоловіка Алла — я була не права?
— Як я можу?! Це була геніальна ідея! — зробив чесні очі, хоч їх і наврядчи можна було розгледіти, Роман
— Отож бо! Погодься, вони чудова пара. А якби не ми-так би й не наважились на стосунки.
— Погоджуюсь на всі сто. — чмокнув в щоку дружину Роман, — А коли ще їх чета поповниться…
#2784 в Фентезі
#660 в Міське фентезі
міфічні істоти , пригоди секрети друзі і вороги, пригоди в лісі
Відредаговано: 07.08.2023