Розділ 22
Отруєння
Ганна повільно відкрила очі. Її свідомість прокидалась і жінка згадала вчорашню розмову із своїм прем’єр-міністром.
«Так – так, я пам’ятаю про небезпеку, про яку розповідала Лайма. – Ганна спокійно подивилася у вікно і подумала, - Знову весна… листочки зеленіють, пташки співають… Бач, як соловейко старається…»
Ганна згадала – вчора вона пообіцяла Лаймі бути дома - ніяких справ. Уже не вперше її попереджали про небезпеку – якось обходилося… І сьогодні обійдеться – впевнено закінчила свої думки жінка.
Сонце вже давно проривалося в кімнату. Його теплі промені золотими нитками тягнулися на Землю, до людей, до зелених листочків, до життя.
Нічого не передбачало біди. Здавалося, все як раніше. Втім, щось було не так. Це щось ніяк не проявлялося, але Ганна в глибині душі відчувала – біда рядом…
Жінка піднялася з ліжка, накинула халат, протерла окуляри. Телефон мовчки лежав на тумбочці.
«Ну, і що я буду сьогодні робити? – подумки запитала сама себе, - А, шо – почитаю, подивлюсь відео… Маю я право хоча б на один день відпочинку?»
Ганна випила чашку кофе, зробила зарядку і включила телевізор. На екрані промайнула центральна площа вщерть наповнена народом. Було видно плакати, лозунги… Хтось виступав з мегафоном, кругом було видно полісменів.
«Чого це їм не сидиться? – подумки запитала себе жінка, - скільки не зроби для людей, все-рівно найдеться хтось, кому не вгодиш… Стоп. – А , може, це олігархи підлаштували? Вони це можуть…»
Ганна роздратовано натиснула на вимикач- екран повільно погаснув. Зайшла обслуга і запропонувала легкий сніданок. Вона якось різко подивилася в очі Ганни і привіталася. На її обличчі застила холодна посмішка. В принципі – нічого незвичного і особливого не було, але… шостим відчуттям Ганна відчула якусь тривогу. Жінка поставила тацю на стіл і швидко вийшла.
Задзвонив телефон.
В слухавці почулися якісь потріскування. Нарешті почувся знайомий голос Машки.
Ганна поклала слухавку телефону на телефон як раз біля чашки кофе. Ганна кинула поглядом на кофе і подумки відмітила його приємний запах. Потім взяла чашку і піднесла до губ… Раптом знову дзвінок. Дзвонила Лайма.
Раптом до резиденції під’їхав автомобіль. Ворота відкрились і чорний броньований автомобіль в’їхав на подвір’я. Дверцята відкрилися і вийшла Машка. Вона була в чорному брючному костюмі і високих туфлях. На голові у неї була елегантна фетрова шляпка-циліндр, а в руках вона тримала красиву шкіряну сумочку.
Не зупиняючись , жінка находу дістала пачку цигарок, чиркнула запальничкою і попрямувала до парадного входу.
Охорона уважно перевірила кожну складку на тілі, всі куточки в сумочці і навіть всі місця отої фетрової сумочки. Накінець, процедура ив і жінка вільно і швидко піднялася сходами на другий поверх резиденції. Там, в просторому кабінеті за столом сиділа Ганна і уважно розглядала якісь документи.
Вони такі фокуси частенько робили- перевдягалися, натягували парики, окуляри і… попробуй догадайся хто є хто.
Ганна, замислившись, знову взяла чашечку із кофе і підійшла до вікна.
Як то слово за словом згадки поглинули обох жінок.
То були лихі дев’яності роки минулого століття. То був період стагнації і хаосу. Багато сімей тоді розпалася. Ганну лихо не обійшло стороною – її чоловік почав пити.
Ганна часто згадувала ті роки… Ті щасливі роки…
Жінки спокійно пили кофе на відкритій веранді. Їх розмова не визивала емоцій – просто так перекидалися фразами, час від часу поглядаючи на екран телевізора.