Ліза
– Цілком зійде для сільської місцевості. Буде, що розповісти онукам, – з рота виривається короткий нервовий смішок, який звучить досить голосно в напівпорожньому помешканні. Виразно чую дихання Бойченка. Воно важке, голосне, зовсім не відповідає його легкій пробіжці сходами. Невже він хвилюється?
– Ти будеш дуже вередливою старушкою, навряд чи онуки затримаються біля тебе надовго і слухатимуть твої вигадки, – лунає поряд його сміх.
– До біса твої прогнози, Бойченко, я вже порядком втомилася, – пересмикую плечима в спробі зігнати з себе холод, що пронизує знизу-доверху. Розтираю передпліччя руками. Скоро я почну чіплятися до колишнього, щоб просто зігрітися. – А ще тут страшенно холодно.
– Тут начебто мають бути пледи, – повідомляє діловито, а потім моїх пальців торкається його рука. Гаряча, з жорсткими пальцями, від яких йде таке необхідне мені тепло. – Ходімо.
– Ці сходи надійні? – Ставлю ногу на сходинку, позбавляючи себе тепла його руки.
Його було дуже мало, і я не розумію, навіщо він узяв мене за руку. Іти було всього нічого, кілька кроків.
– Тебе точно витримає, – сміється вже десь внизу.
Спритно видираюсь вгору, перевертаюся і сідаю на вкриті сіном дошки, кладу руки на суху траву. Шукаю поглядом Бойченка, нишпорю очима в напівтемряві. Спочатку з'являється лампа, потім його торс, а потім і він сам штовхає мене убік і займає моє місце.
Мені доводиться переміститися трохи вперед, орієнтуючись майже наосліп. Це ще то задоволення. Сідаю серед купи сіна, відчуваючи себе куркою, а Бойченко знаходить ті самі пледи.
– Бачиш, ти прогресуєш. Знайшов у мені гарну якість, – зауважую ненароком.
– Яку ж? – Він сідає поруч і подає мені великий і товстий, але трохи сируватий плед.
– Мене витримають дерев'яні старі сходи, виходить, я не товста. А після ночі на сіні зможу назвати себе не дуже вибагливою. Чому ми спимо на сіновалі?
Чесно кажучи, не уявляю, як я тут спатиму. Зручністю не пахне, гірше хіба що було б у якійсь брудній канаві. А так маю відчуття, ніби мене просто кинули на траву. Фактично, так і є.
– Бурчиш, як стара бабця. То тобі не те, це не те. Сама хотіла величезне ліжко, ось воно, насолоджуйся, – приглушений голос звучить зовсім поряд.
– Посунься, Бойченко, ти ж за великим простором сюди прийшов.
– Я про тебе дбаю. Замерзнеш, сама ж тиснешся до мене.
– Якось обійдусь, – фиркаю байдуже, – на подвір'ї все-таки літо.
– Як хочеш, Гордієнко, моє діло запропонувати.
Ось знову так просто відмовляється від мене, що мені стає від цього сумно. Хочеться дутися і говорити образи, але я чомусь ловлю себе на усмішці. Вона неминуче стає результатом наших довгих суперечок. Чорт словесний пінг-понг. Він приніс мені задоволення, завів, зробив залежною від бажання повторити і чекати наступної отруйної відповіді.
Але ж я не хотіла насолоджуватися, я хотіла бути обачливою...
– Спробуй поспати, – позіхаючи, радить Бойченко. – Завтра треба рано вставати. Допомагати діду.
– Легко сказати, – бурмочу, повністю загорнувшись у плед, як у кокон, – тут дуже, – позіхнувши, ледь не вивихнувши щелепу, – незручно...
– Воно й видно, – насмішкувато коментує Бойченко, і крізь сон я відчуваю руки, що притягують мене до себе.
***
– Прокидайся, принцеса на горошині, – крізь каламуть сну проникає голос з хриплуватими нотками. Насилу відкриваю одне око, потім друге, роблячи над собою неймовірне зусилля.
– Господи, скільки часу? – продираю все-таки очі і підводжуся на ліктях. – Як ти мене назвав?
– Принцеса на горошині, – повторює.
Широка усмішка розкуйовдженого Бойченка змушує і мене усміхатися, зовсім трошки, мимоволі заражаючись, але я відразу гашу її в собі. Чому тут усміхатись?
Він стоїть навколішки на тлі дерев'яних перекриттів, а ранкові промені світла проникають через дірки в сараї і зайчиками танцюють на його обличчі, у повітрі танцюють порошинки. Ловлю одну рукою, відчуваючи слабкість у м'язах.
– Та тут цілий розсип гороху. Бойченко, зізнавайся, ти спеціально його сюди насипав і мене на сіновал заманив?
– Я не заманював, ти сама пішла, – голосно сміється.
– Не пересмикуй.
– Як? При тобі? Я б посоромився.
Його пошлий жарт не відразу доходить до мене, а ледве його сенс проникає в сонний мозок, як я розплющую очі і дивлюся на нього в німому здивуванні.
Він це серйозно? Тут же погляд сам по собі починає подорожувати торсом, обтягнутим білою футболкою, і зупиняється на поясі джинсів.
– Щось загубила? – ледаче питання нахабного, впевненого в собі самця.
– Те, що загубила, у тебе немає. Я люблю ексклюзивні речі, а не ті, що загального користування, – вивільнюю свою злість.