Ліза
– Оце господарство! – свиснувши, оцінюю картину, що постала перед нами.
Чую поряд смішок Бойченка, що зістрибнув з воза слідом за мною.
– Що? – Незрозуміло обертаюся на нього.
Він стоїть, широко розставивши ноги і, засунувши руки в кишені, ліниво гризе травинку та з натяком дивиться на те, що у нього між ніг.
– Радий, що ти оцінила.
– Фу, пошляк! – морщусь і закочую очі. – Я ж про садибу. Твоєму дідові тут потрібна ціла команда помічників.
– Миколайович один з усім справлявся, – коментує усміхнений Степан із віжками в руках, втручаючись у нашу розмову. – Він чудовий господар. Зараз, правда, не в строю, але зуб даю, він швидко оклемається. Я сьогодні зазирну до нього в гості, настрій підніматимемо, – либиться, клацаючи пальцями себе по шиї.
Натяк зрозумілий. Сьогодні тут будуть чоловічі посиденьки з алкашкою. Іншого я й не чекала.
– Гаразд, ми підемо, – прощається з ним було Бойченко, на що той витріщає очі.
– А курей хто забиратиме? Мені що, самому тягти клітки? Які ви швидкі! Прокотилися – і з очей геть? Міські, тому такі наглі? Помічників немає, Миколайович безногий поки що, тож давайте, бігом клітки в руки і тягніть.
От розкудахкався. Дивлюсь на Бойченка, а той дивиться то на віз, то на знайомого свого діда. Вирішую вирішити питання звичним способом.
– А якщо я заплачу, ви допоможете? – блиснувши доброзичливою усмішкою, тягнуся до сумки, яка все ще продовжує стояти на возі. А потім до мене доходить… Чорт, як складно позбавлятися звичок. Червонію через незручну ситуацію.
– Та я завжди не проти заробити! – спритно зістрибує мужичок зі свого засобу пересування і потирає загребущі ручки. Бачу, що він не проти, ой як не проти!
Бойченко спостерігає за цією картиною з інтересом і широкою усмішкою. Він уже здогадався, що я хотіла розплатитися, але забула, що грошей нема. Насолоджується моєю ганьбою. Хто б сумнівався! Навіть не думає прийти мені на допомогу. Від нього не дочекаєшся.
– Я… – подаю голос, щоб скасувати свою пропозицію, але Степан уже спритно тягне клітки з курками у бік сараю. Сполохані квочки починають кудахтати. Бойченко вже практично тримається за живіт від сміху.
– Угода століття, Гордієнко! – Регоче як коняка. – Дивись, яка довіра. Ще не домовилися про ціну, а працівник уже кинувся виконувати доручення. Чим платитимеш? Дядько Стьопа у нас традиційної орієнтації, йому твої шмотки та косметика не підійдуть. Доведеться, мабуть, натурою.
– Ти! – шиплю на нього, підходячи ближче і від злості наступаючи гаду на ногу. Натискаю з усієї сили. Шкода, що я не на підборах, щоб продірявити його лапу. – Не міг мені нагадати?
– Що нагадати? Ай! Досить, Гордієнко! – ловить мене за талію і відставляє на кілька сантиметрів, як якийсь манекен, але мені так хочеться дістатися до нього, що я починаю нову атаку, щипаючи його за боки і маючи намір вкусити за вухо!
– Які ви гарячі! День на дворі, а ви тут влаштували! – Зазначає Степан, що проходить повз, підхоплюючи другу клітку і підморгуючи нам.
– Скажи йому! – шиплю у вухо Бойченка, все ж таки примудрившись вкусити за мочку.
– Ай! Та що сказати? – ловить він мене, перевертає і притягує до себе за талію, упираючись грудьми мені в спину і скручуючи руки. Така собі жива і гаряча умиротворювальна сорочка. – Вгамуйся, Гордієнко, – каже у вухо, посилаючи дрібні мурашки по тілу. – Доведеться розплачуватися натурою. Тебе ніхто за язик не тягнув.
– Ти мене підставив! – кричу на все горло, намагаючись вивільнитися з капкана рук. – Ваше село мене вже дістало! Я втомилася, я вся спітніла. Я хочу помитися!
– Баня в суботу, – повідомляє мимохідь Степан, опинившись поряд і обтрушуючи руки. – Можете в садовий душ сходити, там якраз у бочці нагрілася вода.
– Дя-я-якую… – шиплю як змія, крутячись на зразок цієї слизької тварюки.
Від цього тертя в мені народжуються непрохані емоції, що імпульсами стріляють у різні точки тіла. Близькість Бойченка жахливо діє на мене, пробуджуючи спогади про минуле, занурюючи в нього з головою і змушуючи втрачати зв'язок із навколишньою дійсністю.
– Так, нам не завадить охолонути, – хрипло каже мені у вухо Бойченко, захоплюючи і потягуючи зубами мочку вуха.
Ну навіщо він так робить? Це ж просто прокляття якесь.
Наче прочитавши мої думки, він глухо шепоче:
– Ти перша почала, а я тільки продовжив твою гру. Ходімо в душ, знімемо напругу.