\
Я готувалася до дефіле у вечірніх сукнях в концертному залі, коли пролунав телефонний дзвінок. Герин стурбований голос примусив серце битися сильніше:
- Лєра у лікарні. Кажуть, що грип, але вона така виснажена. Як звільнишся, приїзди.
Я ледве дочекалася кінця показу. Похапцем склала валізи, забрала з приватного дитячого садочка Назарчика і помчала до рідного села. Назара залишила батьку, а сама в лікарню, де вже днював і ночував Гера.
- Чого він тебе сполошив? Все нормально. Просто хвороба, - запевняла Лєра. – Але дякую, що приїхала. Любаш, ти краще за будь-які ліки, якщо чесно. Посидь зі мною тут, розкажи, як там у столиці… Яка ти гарна… Ти завжди була гарнюньою. Я думала, що тебе знайшли у квітнику… Ну всіх у капусті, а тебе – десь в гарному місці. Маленькою ти на ляльку схожа була. Ти й була живою лялькою моєю. Що б я робила без тебе…
- Я теж тебе сильно люблю, Лєрусь. Видужуй…
Вона видужала, але хвороба сильно підточила її сили. Спочатку Лєра ледве пересувалася по дому, а потім днями лежала в ліжку, причому більшу частину дня вона спала, згорнувшись калачиком, як мала дитина.
Я залишилася з сестрою, розуміючи цього разу, що її життя завершується. Треба було надивитися на неї, наговоритися з нею. Чесно кажучи, я не могла уявити життя без неї. Посміхаючись і порхаючи метеликом по хаті, я надвечір тікала в ліс, де виплакувалася в лопухи й мати й мачуху. А потім вмивалася в струмку і знову, прибравши щасливий вираз обличчя, йшла до хати. Лєра не повинна була бачити моїх сліз. Але я не врахувала одного – вона відчувала мої сльози, як відчуває кожна мати біль своєї дитини. І коли одного разу увечері я занесла їй вечерю, вона затримала мою руку і тихо-тихо так сказала:
- Не плач, ти навчишся жити без мене. Я і тато навчилися жити без мами. Я стану твоїм янголом. Посидь зі мною. Хочеш, можемо поплакати вдвох.
Таких нас заплаканих і знайшов Гера.
- О-о-о-о! У вас тут шикарна розвага. А ми з батею там в полі й не здогадувалися, що в хаті у нас океан скоро буде. Завершуємо цей сеанс мазохізму і на вуличку. Комарів ходімо погодуємо, - він всадив Лєру до інвалідного візочка і вивіз на веранду. Лагідно вкрив її ноги пледом і довго розповідав, як вони з татом боролися з довгоносиком на перці та колорадським жуком на картоплі. В цій ідилії я відчула себе зайвою, тому пішла до батька в зал. Я чула, як Гера завіз Лєру в хату, чула, як вкладав у ліжко і щось розповідав настільки веселе, що Лєра просто захлиналася від радощів. А коли в хаті всі поснули і я домивала посуд, Гера різко увійшов до кухні:
- Любаня, що то було? Ти ж сильна жінка! Їй не можна таких сплесків, - накинувся Гера на мене.
- Вибач, я зірвалася. Більше не буду. Важко змиритися. І я постійно відчуваю свою провину.
- Через нас? – Гера обійняв мене за плечі й пильно глянув через очі у саму душу.
- І через це також. Я проґавила її хворобу. Який я лікар? – гризла сама себе.
- Ти будеш чудовим лікарем. Це її життя. Отам у тебе на поличці я знайшов книжку, якось не було чого робити, почитав на сон прийдешній. Всі ми йдемо з життя тоді, коли маємо піти, значить наша життєва місія виконана. Це такий план.
- Чий план? – саркастично спитала я.
- Вищих сил. Ми ж просто люди. Головне, що ми її любимо, - більше запевняв мене, ніж стверджував Гера.
Я вірила Гері, хотіла вірити, але з завмиранням серця чекала щоранку на традиційне Лєрине крізь двері:
- Доброго ранку, Любаня. Я прокинулася!
І тоді у мене приємно щеміло серце, душа раділа і я могла звернути будь-які гори.
Лєра не проснулася 8 березня 2007 року. Вона залишила заповіт. Окремо мені, окремо Гері. Я не знаю досі, що вона написала йому, але мій був коротким: «Я буду щасливою лише в тому разі, коли щасливою будеш ти. Нікому я не зможу його довірити, крім тебе. Скажи йому, що він батько Назарчика, не приховуй.» Я почувалася ідіоткою. Так ретельно приховувала й оберігала, а Лєра все-таки дізналася. Як?
- Ти маєш мені щось сказати, дуже важливе, принаймні так написала у листі Лєра, - почав Гера здалеку.
- І то давно. Просто якось не виходило, - погодилася я.
- Ти моє покарання в житті, Любаш. Чесне слово. Чому мене до тебе тягне магнітом? В чому секрет?
- Та є один. Тільки ти в таке не віриш. Зараз давай про земне. Тоді ми з Кирилом так і не… Шлюбної ночі не було… Ніякої ночі не було. Не встигли.
Тільки по його очах я читала спочатку здивування, потім сумнів, а далі й зовсім шок.
- Назарчик? Мій?
- Так вийшло.
- І якби Лєра не… ти б не сказала?
- Напевно, ні.
- І знаєш хто ти після цього? Для тебе є щось святе?
- А що б змінилося?
Він довго палив на балконі. І коли діти були вкладені в ліжечка і бачили вже не перший сон, двері до моєї спальні прочинилися. Він акуратно ліг на ліжко скраєчку і тихо спитав:
- Вона знала про все?
- Про все, - не стала брехати я. – Ми довго її будемо пам’ятати. Ти не думай, я теж втратила і не сестру, а другу маму. Тільки Лєра могла подарувати мені тебе двічі. Знаєш, що вона мені сказала якось?
- Здогадуюсь.
- Вона сказала, що якби було можна, то ми б жили всі разом шведською родиною. Це я ревнувала тебе до неї, а вона… чомусь ні.
- Бо вона любила і тебе, і мене однаково. По-моєму, тебе особливою якоюсь любов’ю. Рік має пройти, а потім… Буде видно. Не здумай Назарчика забирати. Поки що я не говоритиму малому, що його батько, але з часом. У мене виявляється два сини.
- Я повинна тобі народити ще й доньку, - крізь сльози прошепотіла я.
- Ти така. І де ти взялася в моєму житті? Чому ти разом з нею увійшла в мою долю?
- Бо ми суджені один одному. І не тільки в цьому житті. Крізь віки, Герочко.
- Люба, ти ніяких наркотиків не вживаєш?
#2034 в Сучасна проза
#835 в Містика/Жахи
кохання складні стосунки зустріч, сестринська любов, він і вона
Відредаговано: 02.05.2023