П'ять років тому
Лада
-Ай!
Я нічого не розумію.
Мене просто збиває з ніг.
Кудись лечу, ударяючись спиною.
А…
Зверху на мене навалюється щось важке!
- Ти божевільна?
Хрипко простягає оксамитовий голос.
Моргаю. Зір чомусь не хоче сфокусуватися. У голові гомін!
Який відразу забивається диким, просто нереальним гулом машин!
А…
Наді мною сяють величезні чорні очі!
– Я…
- З тобою все добре?
Чоловік хмуриться.
Я чомусь помічаю, як він неймовірно, просто надзвичайно красивий.
Розкриваю губи, і…
Просто безглуздо. Якось по-ідіотськи починаю на нього дивитись!
– Ви мене врятували. Дякую.
Нарешті все вишиковується в моїй голові.
Він справді врятував мене!
Я мало не потрапила під машину! Тут просто шалений, божевільний рух! А я…
Я просто йшла, не розбираючи дороги.
І нічого не бачачи, бо мені сльози застилали очі!
– Десь болить? Як тебе звати? Скільки пальців?
Він крутить рукою перед моїми очима.
А я…
Я чомусь очей не можу відвести від його обличчя.
Дух зовсім вибило. Але це, звичайно, від тяжкості його тіла!
Яким, як я розумію, він просто змів мене з проїжджої частини, щоб мене не розмазало по ній на всьому ходу!
– Лада.
Видихаю, облизуючи губи. Вони чомусь дико пересохли.
- Мене звуть Лада. І у вас три пальці.
- Ну слава Богу. Ти не божевільна!
Він…
Він усміхається.
Так по-хлопчачому відкрито, що мені раптом починає здаватися, що навколо ясний сонячний день.
А, може, він і справді сонячний? Просто я цього не помічала.
Після таких новин все довкола здасться найсірішим і похмурим!
* * *
- Вашому братові терміново потрібна операція. Дуже тяжкі переломи. Пошкоджено спину. Ноги… Переломи зі зміщенням. Насправді тут потрібна ціла серія операцій.
– Скільки?
Запитую впавшим голосом.
– Зараз, на перший погляд, гадаю, що не менше десяти. Але все залежить від організму. Як він поведе себе. Як буде відновлюватися та реагуватиме на лікування. Ну і, звичайно, довгий реабілітаційний період. І Лада. Будьте, будь ласка, готові до того, що він так і не зможе ходити. Але, принаймні, зможе користуватися руками та самостійно пересуватися у кріслі.
Я схлипую.
Закриваю обличчя руками.
Я намагалася триматись. Щоправда. Чесно.
І я трималася.
Навіть коли побачила його таким безпорадним, що лежить у лікарняній палаті.
Матвій нічого зараз не може. Нічого.
Ні руками поворухнути, ні ногами.
Та він навіть говорить важко.
І тільки його очі.
У них усе.
Усі почуття. Весь біль та розпач!
Але навіть дивлячись у них, я все одно трималася.
Усміхалася йому, гладячи по голові.
Говорила про щось і обіцяла, що з ним все буде добре! Що він обов'язково вилікується!
А зараз…
Зараз моїх сил просто не вистачає!
Десять операцій!
Боже!
Де мені взяти такі гроші?
Лікар поки не озвучив суму, але ж я не дурочка.
Прекрасно розумію, що це дорого.
Дико, дуже дорого!
А ми з Матвієм зовсім одні, і...
– Як не ходитиме?
Скидаю на лікаря благаючий і сповнений розпачу погляд.
- Може, це ще не так? Можна ж провести ще якісь аналізи, і... І ви самі сказали! Все залежить від організму! Може…
– Лада.
Лікар хмуриться. Хитає головою, стискаючи ручку в руці.
– Я не хочу даремно вас обнадіювати і подавати вам надії, яким не судилося збутися. Так. Деякі лікарські правила на боці того, що пацієнтові та близьким краще не говорити всієї правди. Тож у них залишається надія. Але...
– Значить, все ж таки надія є?
Я хапаюсь за його слова, як за соломинку.
- Це надія на диво, Ладо. На жаль.
Він хитає головою.
– Я вважаю, що одразу треба попередити. Зазвичай я даю два прогнози. Найкращий і найважчий. Впевнений, завжди краще підготуватись до найгіршого, ніж сподіватися на те, чого ніколи не буде. У вашому випадку, на жаль. Я не бачу жодного шансу, що ваш брат колись зможе ходити.
– Ви не бачите. Але… Може…
– Лада. Все можливе, звичайно. На моїй практиці були чудеса. Справжнісінькі. Іноді піднімаються ті, кому й життя в прогнозах не залишали. Але я не хочу, щоб ви вірили в це. Ви маєте розуміти. Це один випадок на мільйон. Якщо він зможе самостійно пересуватися в кріслі, це вже буде перемогою. Величезною перемогою, Ладо. І до цього потрібно пройти довгий та важкий шлях. На сьогодні я навіть цього вам не обіцяю. Але насправді це райдужний прогноз.
Погано. Мені погано.
Хочеться закричати.
Але я тільки затискаю долонею рот і все одно починаю тремтіти від ридання, що прорвалися.
– Послухайте.
Лікар важко піднімається.
Стає поруч, простягаючи мені склянку холодної води.
– Медицина не в змозі творити чудеса, на жаль, – він говорить із гіркотою.
Видно, ще не звик до чужого болю. Ще не закостенів.
- Як би нам цього не хотілося.
Розводить руками.
Я намагаюся випити води, але не виходить.
Зуби ударяються об склянку.
Половина води розливається на стіл та на одяг.
– Ну. Заспокойтесь.
Він починає гладити мене по волоссю, як маленьку.
– Послухайте, Ладо. За таких переломів це ще дуже хороший прогноз. Повірте мені. Ваш брат має шанс. І знаєте, люди можуть і в інвалідному візку жити майже повноцінним життям. Багато хто навіть одружується і заводить дітей. Ваш брат ще молодий. Він упорається.
#342 в Жіночий роман
#1090 в Любовні романи
#531 в Сучасний любовний роман
Відредаговано: 30.10.2022