В маленькому містечку давно настав грудень, вже йшов шостий день місяця, а сніг не прийшов досі. Але усі калюжі вже вкриті кригою, на шибках вікон з’явилися парості інію, відчувався зимовий холод, видно голі дерева та кольорові будинки. Посеред ряду одноповерхових хат знаходиться крамниця м’яких іграшок, яка поєднує в собі й майстерню. Всередині приміщення Стефанія прийняла гроші від задоволених молодих клієнтів, які виявилися щасливими батьками однієї дитини. Вони отримали плюшеві іграшки оленя і зайчика.
В ту мить вирубали світло по всьому місту. Все затихло: вентилятор, обігрівач, комп’ютер, лише чутно шум швейної машини у внутрішньому приміщенні крамниці. Помічник Стефанії – Омелян недавно прийнятий на роботу, бо Стефанія не встигала виконувати обов’язки швачки та продавчині. Омелян з ранку до вечора працював в майстерні за швейною машинкою і столом, а якщо не встигав, то дороблював вдома. Молода жінка дістала великий зошит та ручку, записувала останню покупку на сторінці. Ставало темно, не дивлячись на першу половину світлого дня, але в маленькому приміщенні не було достатньо світла. Стефанія запалила свічку на столі, зігрівала руки навколо чаші свічки. Жінка вирішила всісти в м’яке волохате крісло в образі вухастого ведмедя, який передніми лапами, що слугували підлокітниками, обіймав господарку. Продавчині ставало тепліше від обіймів, хоча в приміщенні похолодало. Кожна іграшка була різноманітною та особливою за призначенням. Деякі звірята-іграшки світили оченятами-намистинами в напівтемряві наче вогники свічок. Стефанія не помітила, як заснула.
Раптово крісло-ведмідь ворухнувся над продавчинею, від того вона прокинулася одразу, підвелася, мружачи сонні очі. Поглянула на прозорі двері крамниці, до яких наближався темний силует. Стефанія поглянула на наручний годинник, який показував вже 12 годин дня. Цей район досі був без світла. Всередину зайшов стрункий чоловік в короткій куртці та без шапки. Його коротке наїжачене волосся було дуже світлим в напівтемряві, начебто відбивало світло зимового дня, наче місяць. Цей молодий чоловік тримав в одній руці букет квітів, а другу тримав в кишені куртки.
У світлі маленького вогника на свічці дівчина розгледіла квіти. Вони не були схожі ні на що. Кожна квітка мала пелюстки-мережива сріблястого, бірюзового та темно-сапфірового кольорів, що нагадували сніжинки. А стеблі квітів були тверді, наче зроблені зі тонкого скла, а листя не було.
Стефанія ойкнула від побаченого, приклала руки до грудей. молодий чоловік підняв свій погляд на неї, засвітивши яскраво блакитними очима.
Стефанія поклала букет квітів на поверхню прилавка, не відриваючи очей від каблучки, вагалася.
#3535 в Фентезі
#809 в Міське фентезі
#7196 в Любовні романи
#2828 в Сучасний любовний роман
Відредаговано: 07.12.2022