Рома.
Я ані хвилини не роздумував. Підійшов до скриньки і взяв необхідний ключ. Поглянув на Міру, підійшов до клітки і вставив ключ у замок, після чого одразу провернув.
Замок клацнув, і двері клітки відчинились.
Ми почули неприємний звук, який, певно, означав наш програш.
Міра підбігла до мене і обняла.
— Тобі не треба було цього робити, — сказала вона. — Треба було відчинити ті двері і виграти…
— Якщо ціна перемоги мене не влаштовує, то я не збираюсь перемагати, — ці слова дались мені на диво легко.
Я подумав, що і те кляте весілля з Софією, хоч воно і приведе мене до акцій, яких я бажав стільки років, не варте страждань Міри.
Треба буде поговорити з Софією і домовитись, можливо, у мене вийде придумати щось таке, щоб і не залишитись без фірми, і не одружуватись.
— Це якась дурна гра, — сказала вона. — Не варто засмучуватися. Навіть якщо ми програли, це нічого не означає..
— Так, — погодився я. — Ходімо звідси…
***
Коли ми приїхали додому, то вже була майже друга година ночі. Ми зайшли до квартири, але спати мені зовсім не хотілось.
Я поглянув на Міру у сукні, схожій на весільну, притягнув її до себе, зазирнув в очі і запитав:
— Коли це все закінчиться, ти вийдеш за мене?
— А ти сумніваєшся у цьому? — вона усміхнулась.
— Я кохаю тебе, — на цих словах я прикрив очі і поцілував її.
Повільно, так, ніби хотів запамʼятати смак її губ, так, ніби востаннє. Не знаю, чому в голову прийшла саме ця асоціація, я ж знав, що це точно не останній наш поцілунок навіть сьогодні, не те що взагалі, але чомусь стало боляче.
— Коли я була в тій клітці, то подумала — якщо ти вибереш той ключ, який звільнить мене, то в нас все буде добре, — сказала Міра. — Ми неодмінно одружимося, потрібно лише трохи зачекати…
— Так, — кивнув я, торкаючись долонею її щоки і знов зазираючи їй в очі. — Мені дуже шкода, що ми потрапили в таку ситуацію і що я не можу так просто відмовитись від справи свого життя… Не хочу потім весь час думати про те, що навіть не спробував поборотись за компанію. Певно, це дуже егоїстично.
— Ні, я тебе розумію, — сказала Міра. — Це зовсім не егоїстично. Несправедливо з боку батьків Софії ставити такі ультиматуми, але що поробиш… Доводиться приймати все, як є. Я почекаю, поки все залагодиться. Але ми хоч інколи будемо бачитися, окрім як на роботі? Мені було б сумно без цих наших зустрічей…
Я побачив, що вона крадькома витерла сльозинку.
— Я вже казав, я не збираюсь жити з нею, це буде фіктивний шлюб, — я провів долонею по її щоці. — Я не торкнусь її, буду жити, як раніше, тільки зі штампом в паспорті, і то — тимчасовим. Тому ми будемо бачитись, як і раніше.
— А раптом вони скажуть, що вам потрібен спадкоємець? — Міра розгублено поглянула на мене.
— Ти думаєш хтось може змусити мене спати з некоханою жінкою? — я насупився. — Шлюб шлюбом, я його обіцяв ще десять років тому. Але більше я нікому нічого не обіцяв.
— Я кохаю тебе, — вона міцно обняла мене. — Буду чекати, скільки буде потрібно.
В цю мить я чітко розумів: треба поговорити з Софією. Якщо вийде, то, можливо, все не дійде до клятого шлюбу….
Але я не хотів казати про свій план Мірі. Не знав, як все піде і чим обернеться. Але й не поборотись за фірму я теж не міг, я б себе потім не пробачив.
— Я теж кохаю тебе, — відповів я і, прикривши очі, знов поцілував її…
***
Наступного дня, коли Софія зайшла до мене в кабінет, Міра, яка запускала її, виглядала спокійною, вона усміхнулась мені і вийшла з кабінету, причинивши двері.
Софія пройшла до мого столу і вже нахилилась, щоб поцілувати мене, але я відсторонився.
Зазирнув їй в очі і сказав:
— Нам треба поговорити. Сьогодні після роботи в тебе буде півгодини? Хотілось би зробити це не в офісі.
— Щось трапилось? — вона здивовано поглянула на мене.
— Ну, можна і так сказати, — я кивнув. — Буду чекати на тебе на паркінгу, поговоримо в моїй машині.
— Добре, я прийду, — сказала вона.
— Дякую, Софіє…
Міра
Рома якраз поїхав на об’єкт, а я лишилася в офісі, бо треба було терміново підготувати документи. Мабуть, Ірина спеціально вибрала такий час, щоб його не було. Вона увійшла до приймальні і кинула на мене якийсь зверхній погляд, а потім підійшла ближче:
— Колись ти дивилась на мене зверхньо, Міро. Але бумеранг повернувся.
— Щось трапилось? — я поглянула на неї. — Якщо ти хочеш просто потеревенити, то вибач, у мене немає часу…
— Я бачила тебе в машині Роми. І ваш поцілунок бачила, — вона дістала з кишені мобільний. — Навіть зняла.
Я постаралася не подати вигляду, що розгубилась.
#484 в Жіночий роман
#1610 в Любовні романи
#790 в Сучасний любовний роман
Відредаговано: 27.07.2024