Рома
— Я вас почув, добре, я поїду туди особисто, — насуплено сказав я і поклав слухавку, потім набрав по внутрішньому звʼязку Міру і попросив зайти до мене.
Вона тут же з’явилася на порозі і запитала:
— Ти щось хотів?
— На одному з обʼєктів вже певний час є деякі проблеми, — я зітхнув. — Треба поїхати і розібратись. Хочу виїхати зараз же, а потім можна і не повертатись до офісу, якщо поїдеш зі мною. Влаштуємо побачення, що скажеш?
— Так, давай, — вона усміхнулась.
— Тоді збирайся, виїжджаємо за пʼять хвилин…
***
Коли ми підʼїхали на місце, то я побачив одного з прорабів, ми підійшли до нього, привітались, а потім він сказав:
— Майже всіх вдалось спровадити… Тільки один впертий лишився, — на цих словах він вказав на дерево, біля якого я побачив молодого хлопця, який дійсно був прикутий наручниками.
— Що за клоун, — я насупився і пішов до того хлопця.
Міра обережно взяла мене за руку:
— Це мій знайомий, — прошепотіла вона.
— Міро, а ти чому тут?.. — здається, хлопець впізнав Міру.
— Я працюю у цій компанії, — вона поглянула на нього. — Вадиме, може, ми якось домовимося, знайдемо компроміс?
Вона була з ним якоюсь аж надто ввічливою і мені це чомусь не сподобалось.
— Це і є твій шеф? — він кивнув у мій бік.
— Так, — відповіла вона і чомусь почервоніла.
Хотілось запитати, з якого дива цей незрозуміло хто знає мене і саму Міру, але я все ж не став цього робити, замість того подивився на Міру:
— Власне, в чому полягає проблема? Я купив цей шматок землі і можу робити тут все, що хочу.
— Може, є можливість залишити ці дерева? — запитала вона. — Адже тут і так все повирубували… Людям немає де подихати повітрям…
— Як ти з такими переконаннями потрапила в будівельний бізнес? — я зазирнув їй в очі. — Людям потрібні будинки, не тільки ліси.
Чомусь злився… Вона стала на бік цього хлопця, це мені не сподобалось. Справа була навіть не в деревах…
— Будинки, біля яких є дерева, більш затишні, — сказала Міра.
— За проектом тут будуть дерева, — я насупився. — Однакові і рівні.
— Але ж пройде багато часу, поки вони виростуть… А цим уже багато років, тут завдяки ним такий мальовничий краєвид…
Я підтиснув губи. Мені не подобалось те, що відбувається, не подобалось, що вона отак просто заступилась за цього хлопця і дерева і зовсім не подумала про мене і мою фірму.
— Це — моя земля, — сказав я вперто тому хлопцю. — Якщо ти не підеш, я викличу поліцію.
Міра мовчала, опустивши очі, мабуть, вона зрозуміла, що сперечатися зі мнлою немає сенсу…
Я побачив, що вона дійсно засумувала і зітхнув.
— Я подумаю, що можна зробити. Але якщо цей… — я оглянув хлопця з ніг до голови. — …активіст знов прикує себе до дерева на моїй території, я скажу своїм людям просто не пускати його на наші інші обʼєкти і одразу викликати поліцію.
— Добре, — вона зраділа і поглянула на того хлопця. — Вадиме, ти можеш зняти ці наручники?
— Ти обіцяєш, що не вирубаєш ці дерева? — Вадим вперто поглянув на Рому.
— Всі тут точно не залишаться, — я знизав плечима. — Тільки ті, що не заважатимуть побудові житлового комлексу.
— Ну, хоч частину вдасться залишити? — Міра зазирнула мені в очі.
— Треба переглянути проект і розташування дерев, думаю, частина залишиться, — я кивнув.
— Вадиме, от бачиш, все не так страшно, — вона повернулась до нього.
— Добре, — він дістав з кишені ключ від наручників і відчепив себе від дерева. — Сподіваюсь, твій…. шеф мене не обманює.
Його "шеф" звучало якось дуже неприємно і зверхньо.
— Роман ніколи нікого не обманює, — Міра поглянула на нього з докором.
В цей момент телефон в моїй кишені сповістив про нове повідомлення. Я дістав мобільний і зазирнув в повідомлення, писала Катерина з рецепції, сказала, що Софія заїхала на фірму і чекає на мене.
Я насупився і написав:
"Я на обʼєкті, скоріш за все сьогодні вже не повернусь".
Але Катя повідомлення чомусь не читала…
Я поглянув на Міру і сказав:
— Ходімо кудись на ланч, а потім треба буде заїхати назад на роботу.
— А що сталося? — запитала вона. — Якісь важливі справи?
— Нічого такого, — я сховав телефон до кишені. — Катя написала, ну повернемось за пару годин, заїдемо туди, а потім вже будемо вільні.
— Добре, — вона кивнула. — Дякую тобі…
Я кивнув і ми вийшли з обʼєкту. Коли сіли в мою машину, я одразу ж поцілував Міру. Це був якийсь порив, який я не зміг проконтролювати. Я ревнував до цього хлопця, якого вона так старанно захищала…
#484 в Жіночий роман
#1610 в Любовні романи
#790 в Сучасний любовний роман
Відредаговано: 27.07.2024