Роман
Коли ми вже були на роботі, першу половину дня я присвятив справам. Хотілось якомога швидше з усім розібратись, щоб потім поїхати кудись разом із Мірою.
Я навіть не думав, що вона врешті-решт наважиться на це, не дивлячись на мої попередження. Вчора був такий щасливий, все відбулось так, як я уявляв, і навіть краще… Але сьогодні реальність нагадала мені про себе…
Цієї миті пролунав внутрішній телефонний дзвінок, який вирвав мене з приємних роздумів.
Я взяв слухавку і приклав її до вуха:
— Алло?
— Романе Михайловичу, — офіційним голосом сказала Міра. — До вас прийшла ваша наречена.
— І що вона тут забула, — пробубнів я тихо. — Добре, впусти її.
— Так, зараз, — на цих словах вона завершила розмову, і тут же двері відчинилися, і до приймальні увійшла Софія. Вона була у дизайнерській сукні малинового кольору та босоніжках на підборах. Немов тільки що зійшла з подіуму.
— Привіт, — сказала вона.
— Привіт, — відповів я їй в тон і запитально поглянув на неї.
— Я вчора говорила з батьками, — трохи схвильовано сказала вона. — Повідомила їм, що хочу жити в Україні, але так і не наважилася поставити їх перед фактом, що бізнесом займатися більше не буду, а повернуся до акторства. Вони і так були розгнівані тим, що я передала управління філією в Польщі іншій людині…
Я подумав, що маю стримати обіцянку і допомогти Софії піти своїм шляхом, і тоді їй буде легше відпустити мене без сварок і скандалів між нашими рідними і нами.
— Треба їм сказати, — відповів я. — Я ж обіцяв, що допоможу, тож домовся з ними про вечерю на цьому тижні, можемо піти до них хоч завтра, або коли їм буде зручно.
Не сьогодні, бо сьогодні в мене були плани на Міру… Сьогодні я хотів провести вечір тільки з нею.
— Дякую, — Софія усміхнулась. — Я якраз збиралася попросити тебе сходити до них зі мною, вони тебе завжди охоче слухали. Давай не будемо тоді відкладати надовго, я скажу, що ми прийдемо до них завтра…
— Домовились, — я кивнув і усміхнувся.
— Тоді я напишу тобі точний час, ну, вже коли домовлюся з ними… — вона зазирнула мені в очі. — Ти якийсь не такий, як завжди… Виграв крупний тендер?
— Просто хороший настрій, — я знизав плечима. — Літо почалось, певно, вся справа в цьому.
— Так, ти і в дитинстві завжди любив літо, — вона усміхнулась.
— Шкода, зараз немає канікул, — я засміявся.
Ну правда, було б добре зараз мати канікули, забрати кудись Міру на три місяці, і щоб нас ніхто не чіпав…
— Ти сам собі господар, можеш взяти відпустку у будь-який час, — вона знизала плечима. — Поїхати десь за кордон, розвіятись…
— Справ багато, — я махнув рукою. — Добре, тоді чекатиму на повідомлення з часом зустрічі.
— Гаразд, не буду тебе відволікати, — Софія піднялася з крісла, у якому сиділа. — Тоді до завтра!
— До завтра.
Софія ще раз усміхнулася мені і вийшла з кабінету, обережно причинивши за собою двері. А за кілька хвилин вони знову відчинилися, і я побачив Міру.
— Ось ті документи, я все зробила, як ти казав, — коли ми були наодинці за зачиненими дверима, вона знову перейшла на “ти”, і це мені дуже подобалось.
— Давай їх сюди, — я торкнувся долонею її руки і потягнув її до себе на коліна.
Серце забилось частіше, був якийсь азарт в тому, щоб фліртувати з нею на роботі, де нас ніхто не мав побачити.
— Ти ризикуєш, — вона усміхнулася. — Софія ще не далеко відійшла, може повернутись…
— Завтра йду до її батьків, — я зітхнув, обіймаючи Міру за талію.
— У гості? — запитала вона трохи насторожено.
— Я ще давно обіцяв їй, що сходжу. Софія хоче кинути бізнес і зайнятись улюбленою справою. Мені це тільки на руку, хай передасть акції під моє керівництво і робить що хоче, всі від цього тільки виграють, — відповів я.
— Але, мабуть, її батькам ця ідея не дуже прийдеться до душі, — Міра зазирнула мені в очі.
— Я — їхній майбутній зять, — я зітхнув. — Проблем не має бути.
Я побачив, що на цих словах Міра трохи зблідла. Але більше ніяк не видала свого хвилювання.
— Тобі погано через це все, — я торкнувся губами її щоки, а потім пригорнув її до себе.
— Ні, я ж знала про всі твої обставини, — відповіла вона. — Ти нічого не приховуєш від мене, тому я не ображаюсь. Просто мені трохи сумно…
— Ти для мене не коханка, — не знаю, чому я сказав це. — Ти — кохана.
Її обличчя відразу трохи зашарілося, вона обняла мене і поклала голову мені на плече.
— Я готова ніколи не вийти з тіні, щоб ніхто не знав про наші стосунки, — тихо сказала вона. — Не хвилюйся за це… І я постараюся більше не сумувати…
Міра
Того ж дня трохи пізніше я сиділа за своїм столом, набираючи якийсь документ, коли двері приймальні відчинилися, і я побачила Макса.
#484 в Жіночий роман
#1610 в Любовні романи
#790 в Сучасний любовний роман
Відредаговано: 27.07.2024