Роман
Я одразу побачив її в дзеркало заднього виду. Вона так усміхалась… Мала прекрасний настрій. Хотілось вірити, що це не через Макса.
Я вийшов з машини і замкнув її електронним ключем, пішов на тротуар і майже одразу Міра підійшла до мене.
— Привіт, — я усміхнувся, поклав руку їй на передпліччя і торкнувся губами її щоки.
Це було якесь спонтанне рішення, все тому що мені хотілось більше торкатись її, хоча б отак невинно.
— Привіт, — вона теж усміхнулась.
Виглядала трохи схвильованою. Взагалі була схожа на старшокласницю, яка прийшла на перше побачення.
— Радий, що ти погодилась пообідати зі мною, — я все ж прибрав руку, а потім кивнув у бік ресторанчиків. — Тут багато всякого-різного, чого б ти хотіла?
— Та мені все одно, — сказала Міра трохи знічено. — На твій вибір…
— Добре, — я кивнув і ми пішли до ресторанчиків.
Перші хвилин пʼять обоє мовчали. Я відчував себе дивно і схвильовано і навіть не знав, про що з нею говорити.
В якусь мить, коли ми дійшли до переходу, Міра зробила крок на зебру, але в цю ж секунду з-за повороту виїхав якийсь недогонщик на позаштяховику.
Я смикнув Міру на себе і обійняв, коли машина проїхала буквально в десяти сантиметрах від нас.
— Ой, — тільки і встигнула сказати вона, опинившись так близько, що я відчув аромат її волосся.
— Треба бути обережнішою, — сказав я тихо, все ще не відпускаючи її.
Серце билось як скажене… Чи то від страху і адреналіну, чи то від її близькості, а може, від усього цього разом.
— Я завжди така неуважна, — сказала вона тихо. — Добре, що ти був поруч…
— Шкода, що я не завжди зможу отак захистити тебе, — не знаю, чому я сказав саме це.
Може, тому що в цій фразі було мінімум підтексту? Це єдине, що спало на думку в цю мить.
— Мені теж шкода, — вона зашарілася, певно, зрозумівши, що її слова теж можна було трактувати двозначно.
Я все ж відпустив її і сказав:
— Ходімо, ми вже близько…
Ми дійсно перейшли дорогу і за хвилину опинились біля ресторанчику з італійською кухнею. Я бував тут декілька разів, тут готували дуже смачно. Місцевий шеф довго жив в Італії, а потім приїхав до України і відкрив свій ресторанчик тут.
Ми зайшли всередину і я провів Міру до найбільш відокремленого столику. Так як зараз був час обіду, людей з цього місця ми практично не бачили, хоч вони й були, більшість приходила з офісів на бізнес-ланч.
На цьому столику був кутовий диванчик і два стільці, але я вирішив сісти з Мірою на диванчик.
Так як він був кутовий, вона не мала відчути дискомфорту від моєї близькості, тут було достатньо вільного місця. Офіціантка підійшла швидко, я запитав Міру, що вона хоче, але вона тільки сказала, що довіряє моєму смаку.
Я замовив найкращі місцеві страви, а потім глянув на неї:
— Як щодо вина? Чи ти не пʼєш вдень?
— Ну, сьогодні вихідний, тому можна, — сказала вона. — Але небагато.
— Добре, — я усміхнувся і замовив вино, після чого офіціантка пішла і залишила нас наодинці одне з одним.
Я дивився на неї і думав, що, певно, зараз поводжусь, як придурок. Навіть не знав, про що говорити… В голову весь час лізли не ті думки.
— Як вчора завершилось ваше побачення? — не знаю, чому запитав це.
— Нормально, — вона знизала плечима. — Макс провів мене додому. А ваше?
— Відвіз її, — я зітхнув. — Чмокнув в щоку і розійшлись. Після того, щойно сів у машину, одразу написав тобі, — я зазирнув їй в очі.
— Мабуть, тобі було самотньо, — припустила вона.
— Весь час думав не про те, про що мав, — я простягнув долоню до її долоні і торкнувся кінчиками пальців її руки…
Міра
— Я сьогодні пішла гуляти, зустрілася зі старим другом, і теж думала зовсім не про те, про що мала, — я зазирнула йому в очі. — Це дуже дивно, правда?
— Мені доведеться одружитись, це було сплановано ще в моєму дитинстві, — зітхнув Роман.
— Я думала, таке бувало лише в давні часи, — сказала я.
— Якщо відмовлюсь, то певно залишусь без контрольного пакету акцій, — він все ще дивився на мене. — Я багато працював, це — моя фірма, під моїм керівництвом вона досягла всього, виросла майже вдвічі…
— Так, я розумію, — не вдалося стримати зітхання. — Хтозна, мабуть на твоєму місці я діяла б так само…
— Не хотів би я, щоб ти опинилась на моєму місці… Хоча, може, тобі ще гірше, ніж мені, — він переплів наші пальці.
— Мені добре від того, що ти поруч зі мною, — сказала я. Ці слова звучали банально, але саме це я зараз відчувала. Навіть простий дотик його руки переповнював усю мене тихим блаженством. Мені хотілося, щоб час спинився назавжди у цій точці мого існування, щоб ми сиділи так, узявшись за руки, усе наше життя…
#484 в Жіночий роман
#1610 в Любовні романи
#790 в Сучасний любовний роман
Відредаговано: 27.07.2024