Гадюка на покуті
П'ятдесят років тому ніхто не думав, що його осудять односельці за бідний стіл чи за убоге вбрання. Не треба було пнутись над усі сили і можливості, щоб зрівнятись із багатими. І все ж весілля завжди сприймалось як свято, хоч і мало чим відрізнялось від буденщини. Полиняні сорочки та зношені піджаки, поїдені міллю в'язані хустки, рясні довгі спідниці... Зате які жваві обличчя, які жарти та примовки, яка голосиста гармошка, який дзвінкий та невдержимий бубон!..
До двору Прокопенків сходились з усіх хутірських кутків: і рідні багато, і кумів, і друзів. Здавалось, що Василь та Василина — весільні батьки — не в змозі будуть усіх розмістити.
Пізня осінь вже приморожувала зранку калюжі, примушувала всіх протоплювати печі сухим кізяком та галуззям акації, принесеним із лісосмуги. На вулиці — ноги не витягнеш. Чорнозем — хоч і втоптаний та в'їжджений бричками і підводами, — розкис, розбаюрився, підійшов як на дріжджах. По такій дорозі не поспішиш, бо можеш і чоботи загубити — багнюка так і чавкає.
Переповідати історії, почуті від людей, — річ проста, але краще, коли події розгортались на твоїх очах. Вони запам'ятовуються на все життя в найдрібніших подробицях. І то нічого, коли автор змінює імена дійових осіб, — хтось обов'язково пригадує, що подібне відбувалось на його пам яті.
Отже, розповім про те, що спливає у спогадах і бентежить душу: не завжди приємне, але що було, те було...
Перед порогом у Прокопенків — купа кураю та перекотиполя. Усі старанно витирають взуття, щоб не так затоптувати притрушену соломою долівку в хаті. Проходять у сіни, скидають верхній одяг — куфайки, «московки», «плюшки», пальта — у темний куток на велику скриню. Гомін чоловіків, щебетання жіночок, сміхи та вигуки... Розсідаються в світлиці на ослонах, застелених домотканими ряднами. На довгому столі — груба сірувата полотняна скатертина, вишита рожевою заполоччю, полив'яні глечики з узваром, сулія із самогоном, глибокі полумиски з гарячим борщем, з пампушками. На мілких тарілках — свіже сало, яке ледве встигло за два дні просолитися, квашені яблука, бочкові огірки та солоний перець.
Коли всі гості всядуться — запросять молодих і посадять, як водиться, на покуті, під образами. Спробуй тут усе помітити та роздивитись! Як тебе, малого, торсають та виганяють і зі світлиці, і з кухні, і навіть із спальні, де на високому ліжку сидить молода, а напроти — на дубовому стільці — молодий. Чекають, коли їх гукатимуть до тієї покуті.
Наречена одно поправляє свої кучерики, накручені вранці на гарячий металевий прутик. Брови в неї припухли та почервоніли від того, що звечора вона їх вищипувала позиченими у подруги щипчиками, а вірніше — рейсфедером, бо подруга займається креслярством, навчається у місті. Наче й хвилюватись нема причини, адже Митько Назарчук, жених, дивиться на неї закоханими очима, забуваючи про те, що вона йому наказувала закривати рота, бо «гава влетить». Ганнуся Прокопенчиха — не красуня та не така вже й молода, отож іде за Митька, бо більш і нема за кого, а дівоцький вік короткий. На ній — жовтувате штапельне плаття, пошите з найдешевшого краму, за найпростішим фасоном, придуманим тіткою Устею, визнаною на селі кравчинею. Призібране в талії, воно трохи повнить наречену, пузириться на грудях, береться брижами на спині. Та то не біда, головне, що штапель долежав у скрині до цього радісного дня і пахне, — бо він ще ні разу не праний. Пахне трохи оцтом, а трохи — нафталіном. Ганнуся обсмикує плаття на собі, перекидає наперед яскраві атласні стрічки, що звисають з барвистого віночка, сплетеного з воскових квіточок.
Митько підхоплюється, тримаючись за одвірок, виглядає до світлиці: чи не кличуть? Йому вже набридло сидіти в задушливій спальні, в застебнутому на всі ґудзики тісному піджаку з короткими рукавами. Батько у жениха вузькоплечий, щупленький, беріг ту одежину тільки для празників. Підоспіло весілля, — хлопця ледь втиснули в піджак, застебнули і наказали глибоко не вдихати і не видихати, хоч поки на покуті сидітиме, бо ґудзики повідлітають.
Перев'язаний навхрест двома вишиваними рушниками дядько Кіндрат повагом підходить до спальні:
— Ну, що? Готові, молоді? Виходьте!
Ганнуся — попереду, Митько, притримуючи зрадливі ґудзики на піджаку, — позаду. Проходять між ослонами під звеселілими поглядами гостей до покуті, повагом всідаються під образами. Усі оглядаються, чекають на Кіндратове слово до молодих. Ганнуся з полегкістю зсовує з ніг зашкарублі тісні білі черевики, що їм уже за чотири сезони. Під столом все одно ніхто їх не бачить. Босою ногою ковзає по застеленій соломою долівці і раптом відчуває щось холодне, слизьке, округле...
— Ой, матінко рідна! — несамовито скрикує молода і вилазить босими ногами на ослін. — Там... у кутку — гадюка! — побілілими вустами ледь вимовляє дівчина і тремтячими руками чіпляється до Митькового піджака. Ґудзики так і сипонули...
- Де? Що? - заворушились гості, один по одному піднімаючи важку скатертину та зазираючи під стіл. Під ногами у молодих зручно вмостилася на соломі сіра гадюка. Розтривожена криками, вона пругко розправила свої кільця і намагалась заповзти далі в куток, де соломи було більше. Митько й собі видряпався на ослін, а далі переліз через стіл, зваливши гірку пампушок та глечик з узваром. Кіндрат завбачливо підхопив сулію, притис її до грудей.
— Вила! Вила несіть, а то втече клята! — кричали ті, кому вдалося побачити сіру бешкетницю. Усі вибігли надвір роздягненими, незважаючи на холодний осінній вітер, стовпились біля стайні, шукаючи підходящого інструмента. Хтось ухватив грабарку, хтось сапу, а комусь пощастило в сіннику відшукати вила.
Скоро той щасливчик, а значить і герой дня, виніс із хати настромлену на гостряки сіру гадину, яка продовжувала вигинатись і загрозливо погойдувати головою. Миттю знайшлись бажаючі посікти її на шматки лопатою та змести мітлою у цеберку...