Джеймс
Після минулої зустрічі з Ізабель в кімнаті вона все ж таки наважилася прийти, чим приємно здивувала, а ще більше порадувала очі своєю ніжністю та вродою. Давно не отримував естетичне задоволення. Вона була босоніж, в молочній сукні вище коліна, з тонкими бретельками, чорним ременем на талії. Що ж, Марісоль ідеально підібрала сукню. Туго зав’язаний хвіст знизу дав змогу роздивитися її юне обличчя, великі зелено-блакиті очі та рум’янці та щоках. Зрештою, щоб більше не бентежити дівчину, змусив себе відвести від неї погляд, але ж дідько, надовго мене не вистачило, тому знову поглянув.
— Я хотіла поговорити з тобою... вами, — присівши навпроти мене за столом, сказала.
Я усміхнувся та підняв брову. Це було досить мило, особливо її збентеження виглядало природним, чистим та таким недоторканим.
— Якщо хочеш, можеш звертатися до мене «ти».
Ізабель відвела погляд.
— Я хотіла сказати, а точніше, попрохати...
Вона не договорила, тому що у вітальні появилася Марісоль. Дівчина глибоко вдихнула й опустила очі.
— Спочатку повечеряй, а потім поговоримо! — сказав.
Марісоль нахилилася до мене та тихо промовила, щоб я не був таким строгим.
— Вона досить мила, а головне — непорочна, — додала ельфійка.
Марісоль вийшла з вітальні. Я перевів погляд на дівчину. Якщо Марісоль сказала про непорочність, тобто чистоту й незайманість, тепер стало зрозуміло, чому Алістер Таддеус вибрав саме її. Вона була не лише з гарною зовнішністю...
Після вечері вона все ж таки прямо, без зупинок та без хвилювання сказала, що хотіла б зателефонувати батькам. Я знав, що саме так і буде, тому повернув її мобільний телефон. Курт Айворі сказав, що друзів у дівчини немає, з сестрою вона не в дружніх відносинах, в принципі я це сам бачив, тому крім батьків вона більше нікому телефонувати точно не буде.
— Це все? — запитав.
— Ні! — замотала головою.
Місяць вже давно піднявся в небо. Я запросив прогулятися на подвір’я, й Ізабель, широко всміхнувшись, кивнула й побігла в кімнату, а через декілька хвилин вже стояла обутою в чоботи. На дворі було досить прохолодно, тому я накинув на неї свою куртку.
— Говори, що ще хотіла?
— Що тато запропонував тобі?
— Ця справа моя та твого батька.
Вона зупинилася, і я повернувся до неї обличчям.
— Ти будеш постійно охороняти мене від Алістера Таддеуса, — серйозним тоном сказала. — Рано чи пізно мені прийдеться повернутися, тому я хочу знати правду!
— Що для тебе зміниться, якщо дізнаєшся правду? — схиливши голову набік, примружився.
Дівчина закуталася в куртку й промовила:
— Можливо я зможу змінити умови?
— Ти серйозно? — засміявся. — Скажи мені, або ні, краще дай відповідь собі, що ти можеш мені запропонувати?
Дівчина відвернулася від мене й, знизавши плечима, сказала:
— Не знаю!
Помітивши спалах світла, сказав Ізабель, щоб вона йшла в будинок. Дівчина мовчки розвернулася та пішла.
— Брате, — обернувшись до Габріеля, промовив, — вчора я врятував Єлену Маршал від Чорної Анніс. До мене за допомогою звернулася провидиця Іветта Грейсон. Не знаєш, чому емпат повернулася?
— Мене якнайменше хвилює повернення Єлени! — відповів Габріель та підійшов ближче.
Я потиснув йому руку й промовив:
— Ти впевнений у цьому?
— З її появою в місті час від часу з’являться одержимі, навіть пекельні гончі показали свої ікла.
— А говориш, що тебе це не хвилює, — хмикнув і помітив, як на обличчі брата появилася лукава усмішка.
— Я лише прийшов, щоб попередити тебе. У місті щось відбувається. Демони вилазять назовні та з кожним разом поводяться все нахабніше.
— У тебе посічена брова. Що, знову в Арені бився?
— Ага, розважаюсь...
— Габріелю, можливо, вже настав час повернутися?
— Ні, цього ніколи не буде. Я втратив все й заслужив цього, тому — це моя кара за недалекоглядність!
— Габріелю, Архистратиг покарав тебе, забравши душу та силу дракона, але залишив життя...
— Так, залишив життя безсмертного без душі. Але знаєш що, з віками я втратив не лише відчуття реальності, але й смуток за минулими героїчними віками.
— Брате, я був і завжди буду на твоєму боці.
Габріель кивнув, відкрив портал та зникнув, залишивши мене на самоті. Я підняв голову та поглянув на другий поверх. Помітив, як Ізабель закривала фіранки, й через декілька хвилин світло в її кімнаті згаснуло. Я повернувся до будинку, взяв меч та пішов тренуватися в зал. З кожним розмахом меча створювалася енергія світла, яку можуть розпізнавати лише надприродні істоти. Близько опівночі пішов у свою кімнату й відразу занурився у глибокий сон.
#8525 в Любовні романи
#1907 в Любовне фентезі
#1314 в Містика/Жахи
кохання та віра, протистояння героїв, містика архангели демони
Відредаговано: 17.12.2021