Принц Джонс та Аліс їхали вже два дні. Від кордону до лісу була надто велика відстань, щоб за день її подолати. Всю дорогу погода була принагідна і лише ближче до сутінків другого дня почався дощ.
– Аліс, нам потрібно десь перечекати бурю... – сказав Джонс, і він мав рацію. Лило, як з відра.
– Але ж де? – здивувалася Аліс.
На горизонті виднілося якесь світло, ніби з віконця, але через бурю вони могли розглянути його лише коли під'їхали на відстань ста дюймів. Це була якась стара-старезна корчма, хоча, почувши галас, який з неї долинав, вона явно не покинута.
Принц Джонс зліз з коня, підійшов до дверей і гордо відкрив їх. Усі гості корчми поглянули на нього, оскільки двері в корчму страшенно пронизливо рипіли.
– Перепрошую, а де тут можна залишити коней? – запитав Джонс.
– Біла східної стіни є стайня, там залиш свого коня. – сказав якиїсь товстий бородатий чоловік.
Джонс вийшов з корчми, і вони з Аліс завели коней в стайню, а тоді зайшли в корчму.
Аліс була одягнена у сукню, а на плечах був плащ, який вщент прикривав тіло, тож її легко можна було сплутати з юнаком.
– А ну, хлопці, сідайте-но до нас. Побазікаємо. Розкажете звідки ви, куди прямуєте... – сказав той самий бородань.
Підходячи до столика Аліс зняла, до останньої нитки промоклу накидку, і гостям відкрилося її довге блондинисте волосся та глибоке декольте. Вона повісила плащ на спинку крісла і сіла.
Гостям перехопило дух. Побачити дівчину в убогій забігайлівці це щось!
– Чия ти, красуне? – запитав один з юнаків за тим самим столиком.
Аліс глибоко вдихнула, а тоді промовила:
– Донька короля Енісе. – впевнено сказала вона.
У всіх ще більше перехопило подих.
– Підла брехуха! – сказав один з гостей за крайнім столиком. – Чому б це Аліс Енісе тинятися по безлюдних околицях лісу?
– Я справді Аліс Енісе. – сказала вона.
– Так, це вона. – сказав хтось на другому кінці корчми. – Я був на коронації Елізабет. Це вона.
– Ну і чому ж ти, Аліс Енісе, віддала корону тій твоїй сестрі-нікчемі? – запитав бородань.
– Так наказав Король. Це було його рішення... – відповіла Аліс.
– Гаразд... – сказав юнак, що сидів саме навпроти неї. – Але навіщо ви, Ваша Високосте, тиняєтеся поблизу лісу?
– Це воєнна таємниця, я не можу її відкрити вам. – сказала Аліс.
– Давай перейдемо на "ти", принцесо... – сказав юнак. – Значить "воєнна таємниця"... Три бокали цього славетного вина, – він постукав по склянці, що стояла в бороданя – і тебе можна розкрутити на більш ніж розкриття воєнної таємниці... – впевнено сказав він.
– А я тебе знаю звідкись. – сказала Аліс пильно вдивляючись в очі незнайомця. – Значить... А чому принц Ендрю тиняєця поблизу лісу і п'є найдешевше вино від корчмаря. – вона усміхнулася. Словесно вона мала чим відбитися.
Джонс нахилився до Аліс і шепнув їй на вушко:
– А я думав, звідки знаю цього типа...
– Славне питання... – сказав юнак. – За це і випити можна... Отож, Аліс... Я ж до тебе можу звертатися так... – Аліс кивнула. – Я тут по робочих питаннях...
– Цікаво, яке тут робоче питання: пити вино у корчмі, чи як? – посміхаючись кивнула вона.
– Взагалі-то, я чекав саме на тебе... – обурено сказав принц Ендрю.
– На мене? – здивувалася Аліс. – І хто тебе послав?
– Твоя близька подруга, Меріка Трейтс... Майбутня королева Де'Лонс. Знаєш таку? – зухвало сказав він.
– Мене обурює таке ставлення... – тихо сказала Аліс на вухо Джонсові.
– А навіщо мені ще один супроводжуюючий? – запитала Аліс.
– Так сказала Меріка... – сказав принц Ендрю.
– "Так сказала Меріка..." – глузливо повторив Джонс і скривився. – Він мене з себе виводить... – тихо сказав він до Аліс.
– Мене теж. – прошепотіла вона.
Аліс з-під лоба глянула на Ендрю, доки той настирливо дивився їй в очі...
#1977 в Фентезі
#309 в Бойове фентезі
#828 в Молодіжна проза
#270 в Підліткова проза
фентезі та пригоди, фентезі і магія, любов випробування сильний герой
Відредаговано: 05.03.2024