— Гівно собаче, — зробив висновок Рома, коли я розповів йому про діагноз Марти. — Я б краще вмер, аніж довічно жив зі своїми батьками.
— І не кажи… Але там все одно щось нечисто.
— Ти не хочеш здаватися.
— Не хочу, бо все ще не дізнався правди. Якщо все так, як описала Дарина, то Марта має жити ледь не в барокамері. Ніякі дезінфекції не вбережуть її від вірусів та бактерій. Згадай епідемію Ковіду: ми носили маски та окуляри, протирали спиртом усі поверхні, не виходили з дому без крайньої потреби.. і я все одно захворів. А тут вся родина окрім Марти веде активне соціальне життя, і при цьому їм вдається не приносити додому мікроби?
— А головне, чому сама Марта вірить у цю маячню?
— Може, тому що не має друга, який відкриє їй очі?
— Як добре, що у неї з’явився ти!
— Прозвучало якось саркастично…
— Ну сам поглянь. Жила собі дівчина, боролася із хворобою, якось призвичаювалась до свого способу існування… Може, вона навіть по-своєму була щасливою. А тут з’являється борець за справедливість Артем та бажає перевернути увесь цей устрій дороги дриґом.
— Не схоже, що вона була щасливою, — я поглянув на екран телефону, аби перевірити чи не прийшло повідомлення. Порожньо. Невже Дарина все ж таки залишила телефон собі? Так і знав, що їй не варто довіряти. — Не відкидаю, що вона дійсно може бути хворою, але у саме у цю хворобу — ні. Маячня.
— То що ти пропонуєш? Викликати бригаду лікарів та попросити їх зробити обстеження Марти?
— Ще не знаю, — звернув увагу на годинник. — Чорт… у мене скоро тренування почнеться. До речі, ти не хочеш прийти на гру в неділю?
Рома похитав головою.
— Недуже люблю спорт, але якщо тобі потрібна моя підтримка…
— Можна і так сказати. Я пообіцяв квитки Алісі, але не хочу, щоб вона сприйняла це за побачення. Якщо підеш і ти, то буде менш офіційно.
— Вона тобі не подобається? — здивувався.
— Подобається, але стосунки — останнє, що мене зараз цікавить.
— Тим паче увесь твій вільний час займає шпигунство за іншою дівчиною.
— Марта — не просто дівчина. Якби ти поспілкувався з нею, то зрозумів би наскільки вона особлива.
— Ти ще закохайся у неї!
— Дуже смішно, — я закотив очі. — То ти підеш на гру чи ні?
— Піду. Але бери квитки ще й для Дани з Тимофієм. Підемо усім домом.
— Гадаєш, їм буде цікаво?
— Звісно ні. Та нехай страждають разом зі мною!
Я узяв сумку з уніформою, натягнув на голову кепку, аби хоч якось захистити себе від дощу та пішов на вулицю. Лило як із відра, але яким би я був капітаном, якби пропустив тренування через дощ? Довелося йти, мружачи очі від колючих краплин води.
Метрів за триста від будинку біля мене пригальмувало авто. Я обернувся, очікуючи що хтось збирається спитати дорогу, але придивився та побачив водія. За кермом був чоловік, який і сам дуже добре знав місцевість. Сергій Коваленко власною персоною.
Друга зустріч з сусідами за день? Звідки стільки честі?
— Погода сьогодні паршива! — вигукнув Коваленко, прочиняючи двері біля пасажирського сидіння. — Ти до метро? Сідай, підвезу.
Я намагався вигадати відмовку, проте нічого окрім “батьки вчили не сідати до незнайомців” у голову не приходило.
— Та тут недалеко… І в мене взуття у болоті, не хочу забруднити салон.
— Не страшно!
А ось мені було страшно. Десь на глибинній підсвідомості, я знав що цей чоловік небезпечний. Він посміхався та був ввічливим зі мною, проте в мене від одного його погляду кишки зав’язувалися на вузол.
— Ну добре… — погодився, розуміючи, що просто так він не відчепиться. Залишалося тільки сподіватись, що Дарина таки тримала язик за зубами. Якщо ні, то цілком можливо, що за кілька місяців моє тіло знайдуть десь у лісі. Або його частини. Зрештою, Коваленко — хірург, він вміє різати людей. — Дякую.
— Пусте, я все одно їду у той бік, — він додав газу. — То ми сусіди? Моя дочка казала, що у студентському будинку поселився новий хлопець.
— Так. Мене звати Артем.
— Сергій Олегович, — він простягнув руку для привітання. Я її потиснув. — Вітаю з переїздом.
— Подейкують, що ви не сильно раді студентам під боком.
— Не раді тільки проблемним студентам, — сказав так, наче Мажор був виправною колонією, а не будинком для відмінників. — Ти ж не проблемний?
— Ні.
— Тоді ми постараємося мирно співіснувати. Ти не заважаєш мені, я не чинитиму проблем тобі та твоїм друзям.
— Як я можу вам заважати? Ми живемо в окремих будинках.
— Це я так, до слова. Зрозумій мене правильно, я — батько. В першу чергу переймаюся безпекою своєї дитини. Наявність через дорогу дорослих хлопців, у яких грають гормони, дещо напружує мене.
Я проковтнув ком у горлі.
— Наскільки я знаю, ваша донька навіть у старшу школу не перейшла. Думаєте, когось із нас може зацікавити дитина? Чи… ви маєте на увазі іншу доньку? — я розумів, що нариваюсь, але дуже хотів перевірити його реакцію на ці слова.
Коваленко не виказав жодної емоції, лише міцніше стиснув кермо.
— Ні, — видушив посмішку. — В мене лише одна донька.
— О, значить я щось поплутав… — попереду показався знак метрополітену. Мені відлягло від серця. — Зупиніть десь тут, будь ласка.
Сергій Олегович пригальмував, але авто продовжувало повільно котитися дорогою, не даючи мені вийти на вулицю.
— Ти здаєшся доволі кмітливим. Сподіваюсь, тобі вистачить клепки не шукати проблем, — промовив, дивлячись перед собою.
— Ви говорите точно, як мій батько, — я узявся за ручку дверей. — То мені можна вийти?
— Так, звісно, — він різко зупинився. Якби не пасок безпеки, то я б точно стукнувся головою об лобове скло. — Дивись не захворій.
— Ви теж. Бережіть себе.
Я вибіг на дорогу. Дощ вже не здавався великою проблемою. Краще бути мокрим, але живим. І попри те, що Коваленко відкрито не погрожував мені, його психологічна атака вийшла блискучою. Якби я не був таким впертим, то вже б збирав речі, аби повернутися у гуртожиток.
#356 в Детектив/Трилер
#176 в Детектив
#3502 в Любовні романи
#1642 в Сучасний любовний роман
Відредаговано: 21.06.2024