Хіба ж можна забути ту вулицю, той самий дім... Десь тут була радіотрансляційна вежа, садки, паркани. Виросли дерева, змінилось усе довкола. Морозець освіжає подих. А серце ледь не вискочить!
У хаті тепло і затишно. Уже не піч топлять, бо газ підведено. Біля плити — вона. Така ж струнка і ставна... Упізнав одразу!
- Саню! — гукнув тихенько.
Тільки голос уже не парубоцький...
Оглянулась... і охнула.
- Оце так зустріч! Що ж мені снилось під Різдво? Проходь, сідай. Ось пиріжки, куштуй, пригощайся.
- Впізнала одразу?
- Впізнала... Як же не впізнати? По імені лиш ти мене так стиха називав... Живу — як бачиш. Чоловік лежить в лікарні. Навідаю, ось тільки пиріжки допечу. Як там надворі? Мороз... Не застудись, бо в наші роки здоров'я треба берегти.
Все складно так. Як наче вірші складаються самі. Хотів би ще додати, розпитати за матір, братика, сестричку Катю. Привіт же передати від синьоокої дружини. Обом нам по вісімдесят, а ти ж молодша, хоч і ненабагато. Зате так само світиться сльоза, як і при пам'ятному розставанні. Повір, на камінь вона не впала. Несу в своєму серці твою сльозу...
...В автобусі попереду сиділи молодята. Юнак схилився до дівчини, диханням зігрівав її холодні руки. Старому на мить стало важко дихати. Так само він колись грів руки своїй голубці... А тепер дружині їде дякувати. За розуміння, підтримку і... велику життєву мудрість.
#8709 в Любовні романи
#2115 в Короткий любовний роман
#3033 в Сучасна проза
щирість юнацьких почуттів, даремні сподівання, минулого не повернути
Відредаговано: 13.07.2021