За два дні Авіатор зателефонував мені, ніби нічого не трапилося:
– Ти відлітаєш сьогодні?
– Ні. Чого б це?
– Не знаю. Хіба у тебе тут справи? Чи ти ще не з усіма переспала?
– Я так розумію: ми розлучаємося. Але я хочу, щоб ми розлучилися друзями. Звичайно, я багато про тебе знаю, але ти можеш бути абсолютно спокійним.
– А я й так абсолютно спокійний. Це ти тепер переживай та оглядайся!
– Навіщо ти мене лякаєш? Можливо я дещо й винна перед тобою. Але я тебе попереджала. Я зірвалася. Напевно, це якась хвороба на кшталт наркоманії. Я навіть намагалася розібратись, коли це почалося. Якби з мене у дитинстві хтось знущався чи розбещував, тоді все було б просто і зрозуміло. Але з мене всі просто порошинки здували…
– А навіщо ти мені все це розповідаєш?
– Щоб ти зрозумів... Знаєш, іноді мені здавалося, що ти саме той, хто мене вилікує. Я це відчула, коли ми почали стрибати з тобою разом… Я чекала, що ось зараз ця хвороба піде. Назавжди. І я стану як усі – вірною, доброю, покірною, народжу тобі дитину. І любитиму дитину – за тебе, а тебе – за дитину... Думаєш, легко ненавидіти всіх, хто...
– Всіх?
– Всіх, крім тебе.
– А мене, значить, ти любила?
– Ні.
– Майже любила?
– Ні. Майже не ненавиділа... З тобою мені було краще, ніж з іншими...
– Спасибі за відвертість. Але всі ці балачки нідочого. Я телефоную тобі перед від'їздом, бо хочу запросити тебе стрибнути з парашутом. Брайан знайшов чудовий аеродромчик, посеред кукурудзяного поля.
– Стрибнути?
– Так. Стрибнути. Востаннє. Якщо ти не хочеш зі мною стрибати, тоді все одно… прощавай.
Я знала, якоюсь інтуїцією відчувала, що він захоче востаннє стрибнути зі мною і востаннє приземлитися в ліжко. Востаннє – це я собі обіцяла твердо! Далі ми з Товстопузиком вичистимо рахунки Авіатора і зникнемо. Я все розрахувала. А що я втрачаю від цього стрибка? Нічого. Зате його надія, нехай і маленька, що він знову розпоряджатиметься мною буде жевріти в ньому якийсь час і він ще більше мучатиметься коли я зникну з його грошима... "Він більше не розпоряджатиметься мною!" – твердо сказала я собі, а вголос промовила:
– Добре, я подумаю.
Наступила пауза. Я зрозуміла, що без моєї відповіді розмову закінчено не буде. І дійсно, хвилини за півтори він запитав мене з благанням:
– Ну і що ти вирішуєш?
– Востаннє. – відповіла я.
– Дякую тобі, Катю!
#1138 в Жіночий роман
#4579 в Любовні романи
#1996 в Сучасний любовний роман
Відредаговано: 10.07.2024