Вітька скотився колесом по драбині з вишок, де спав на сіні.
Хлопець-п’ятикласник продріботів босими ногами по росянистій траві до закутку в хліві, де звечора поставив свою взувачку, коли збирався на вишках спати.
Він запізнювався на роботу.
Буслі, що звили гніздо на старій вербі давно вже почали свою щоденну працю. Кружляли й носили своїй малечі їжу.
Сонце вже піднялося височенько – кидало тінь від сусідської хати на колодязь.
Значить, вже близько до восьмої ранку.
Вітька заскочив до хати і на бігу вижлуктав невелику гладишку молока та схватив у руки шкоринку черствого хліба.
Однак хлопець вже гнав стежкою, що ледь проглядалася в квітучому картоплинні.
Спішив на колгоспну бригаду, де мав свої коні, воза, упряж, напарника.
Воно то все те, не своє, а колгоспне, але коли на ціле літо за тобою, то можна вважати за своє. Навіть своїм – напарника Мітю, такого ж п’ятикласника й сусіда.
Хлопці запрягають коней до воза. Лисий та Шнєрко покірно дають їм надіти шлеї й вуздечки. Коні звикли до хлопців і чітко виконують всі команди.
Хлопець махнув батогом – і віз покотився в бік села…
Там вже зібрався гурт дівчат, яких треба було везти до льону – в поле, де льон постелений довгими рядами-полосами, які нагадують Вітьку рушники.
Це так його сушать на сонці перед тим, як зібрати в снопи й переробити на волокно.
Якраз настала пора збирати.
Дівчата сідають на воза, звісивши ноги поміж щаблями драбин. Ноги у них загорілі, лоскочуть погляди хлопців.
Коли виїхали за село – дівчата починають співати про невістку, що стала тополею. Пісень вони знають багацько. «Як тільки всі пам’ятають?» – дивується Вітька.
Виводять гарно, аж хлопці завмирають. Жайвір – висить над підводою високо в небі, долучається до співу. А ще: трохи мішає, вплітається в спів, скрип незмазаного заднього колеса від воза.
Особливо стараються Лєнка Семенючка та Валька. Ці співають голосніше всіх. Їхні голоси вириваються зверху загального хору і летять далеко-далеко, аж до самого, здається, виднокраю.
Вітька сидить спереду, спиною до дівчат, час від часу оглядається, аби їх побачити-роздивлятися. Особливо хочеться йому дивитися на Юньку. Вона – найвродливіша серед дівчат і вже майже доросла. Цього року перейшла в дев’ятий клас. В Юньки випалилося від сонця волосся і під очима трошки конопиночок, але від цього вона ще гарніша. Навіть дорослі хлопці на неї заглядаються-пристають.
Вітя теж заглядається, тільки тихцем, щоб ніхто не бачив і не засоромив.
Нещодавно він дразнив Юньку хлопцями-залицяльниками. Питав, коли вона буде кидати школу та йти заміж. І так дістав-розсердив, що кинулася на нього:
– Ах ти, малий нахапуго, постій же, я тобі зараз вуха повідриваю. Ти бачиш, дражнитися він навчився.
Проте дівчина виявилася крепшою і спритнішою. Метрів через сто догнала, підніжкою звалила хлопця в соняшниках. Насіла зверху й натовкла головою об землю. Вітькові те було байдуже… Навіть приємно, коли Юнька торкалася його своїм тілом, волоссям, тримала руками.
Відтоді він інколи підглядає за дівчиною, заздрить дорослим хлопцям і жаліє, що ще такий малий, не може звернути на себе її увагу.
Збирати льон – заняття чисте, не марке. Жінки й дівчата одягаються в усе світле – біліють цятками по всьому великому полі.
Зараз льон не такий гарний, як раннім літом, коли цвіте. Хто цього не бачив – ніколи не зможе збагнути-осягнути тої невимовної картини синього-синього моря, по якому ще й хвиля ходить.
Хлопці під’їжджають до зібраних дівчатами куп льону, починають його накладати на вози.
Складати снопки льону треба вміти… Фуру викладають високу й широку. Як не маєш навичок, то не складеш навіть метра поверх воза – розпадеться.
Вітька вже вміє вкладувати снопи – від батька навчився… Ніби зв’язує їх, перехрещуючи один з одним… Фура виходить велика і висока… Мітя, який подавав льон знизу, ледь спромагається вилізти наверх.
Нарешті хлопці вмостилися, неначе в гнізді. Рушили в село, на бригаду, де льон складали й переробляли.
Бувало, що в дорозі фура не витримує тряски на вибоїнах чи нахилів, і розпадається. А то ще вся, нахилившись набік, перекидається. Як на зло, часто – у велику калюжу. Тоді хлопці летять до низу мов горобці з-під стріхи, тільки руками встигають змахувати.