1
Коли Уляна підбігала до хати після ранкової пробіжки, свекруха вже чекала її перед воротами.
– Доброго ранку, Галино Іванівно, – ввічливо привіталася дівчина.
– Доброго, доброго… – вираз обличчя жінки не віщував нічого доброго. – Ти чого вчора залишки вечері не поставила у холодильник?
– А повинна була?
– Вона ще питає… Мені нашим чоловікам що тепер на роботу на обід давати? Га? Йди швиденько щось приготуй, а то Андрій голодним сьогодні залишиться.
– Поки Ви мене тут чекали, щоб це сказати, могли б уже й самі приготувати… – буркнула собі під ніс Уля.
– Ти там ще щось до мене кажеш? – свекруха удала, що не почула останньої репліки невістки.
– Галино Іванівно, за що Ви мене так не любите, – Уляна, що вже йшла у бік хати, раптом повернулася до жінки й пильно поглянула їй в очі.
– А за що ж мені тебе любити? – навіть не здивувавшись такому прямому питанню, відповіла та. – У тебе свої батьки є, щоб тебе любити.
– Я і не прошу мене любити, але це ж ненормальне спілкування, не вважаєте? Взаємоповага повинна бути!
– Повага? За що ж це тебе поважати? Що відмовляєшся по господарству поратися? Чи що я тобі все повинна по три рази повторювати, щоб до тебе дійшло?
– Може Ви вважаєте, що я не достойна бути Вашою невісткою і дружиною Андрія?
– Звичайно, вважаю! – жінка навіть і не думала проявляти поваги. – Он, Марічка в Андрія була – що за дівчина! Хазяйновита, весела, дорослих поважала, мене любила і допомагала завжди, навіть якщо я не просила…
– Тільки чогось Ваша Марічка другого обрала!
– То все той клятий Павло! Задурив дівчинці голову. Андрій казав, що він і до тебе діло має?!
– Ми з ним колеги й не більше.
– Ага, знаю я таких колег, – жінка трохи помовчала, а потім додала: – Якби Андрій тебе так не любив, я б була не проти, щоб ти до Павла пішла – не панькалася б тут зараз із тобою!
– А Ви намагайтеся і далі нас розлучити… Хоча… Нічого у Вас не вийде! Ми з Андрієм кохаємо одне одного. І ніхто нам не завадить бути разом. Навіть його рідна мати!
– Диви яка грамотна! А ще з інтелігентної сім’ї! Хто ж це тебе так зі старшими навчив говорити?
– Сама така розумна, навчилася! – Уля перевела подих. Продовжувати цю неприємну розмову і псувати настрій на цілий день їй не хотілося. – Добре, пішла приготую чоловікам нашим обід. А то, поки ми тут з Вами стосунки з’ясовуємо – дійсно голодними залишаться.
– Йди, йди, невістко! – уїдливо мовила жінка, а потім відвернулася від Уляни й почимчикувала на город.
2
Останні дні літа добігали кінця. Вже зовсім скоро Улі належало зустрітися зі своїми новими учнями. Приготування тепер забирали більшість часу і на щось інше його просто не вистачало. От і зараз, домальовуючи плакат до Дня Знань, Уля і не помітила, як задзвонив мобільний.
– Алло! Уляночко! Ну нарешті я до тебе додзвонилася! Ти де пропала?! – почувся схвильований мамин голос у слухавці.
– Мам, усе гаразд. Ти ж знаєш, робота майже не залишає часу для розмов!
– Вже й забувати стала про нас з татом, – ігноруючи останню репліку дочки, з докором у голосі мовила Ганна Миколаївна.
– Мам, ну кажу ж, просто немає часу!
– Ну добре, добре, вірю тобі. Тато ось вітання передає.
– Дякую, і йому від мене передай.
– Питає, коли в гості з чоловіком приїдете.
– Ой, не знаю, мам. Скоро 1 вересня. Роботи багато.
– Так, так, знаю, – після паузи Ганна Миколаївна продовжила, – може хоч на вихідні приїдете?
– Не знаю, потрібно Андрія запитати. Зараз йому зателефоную.
– Гаразд, а потім відразу мені!
– Добре, добре, – Уляна роз’єдналася і знову натисла кнопку виклику.
– Привіт, сонечко! Щось сталося? – у слухавці почувся веселий голос Андрія.
– Привіт, любий! Як ти? Як на роботі?
– Все гаразд. А ти як?
– У мене теж все добре. Слухай, я щойно з мамою говорила. Вони нас з татом до себе у гості запрошують всього на кілька днів.
– Гарна ідея, Улянко. Я залюбки! Завтра субота, поїдемо зранку на усі вихідні. Заразом відпочинеш перед першим робочим тижнем.
– Супер! Дякую, що ти у мене такий чудовий!
– Та ну тебе! Засоромила мене! – Андрій засміявся. – Ти сьогодні допізна?
– Ні, а що? – запитала дівчина, – є якісь плани на вечір?
– Романтична вечеря у місті. Я за тобою заїду і поїдемо. Велосипед твій у багажник погрузимо.
– Та я ж не одягнена належним чином…
– Приїдемо додому, в душ, переодягнемося і – на зустріч романтиці!
#725 в Сучасна проза
#3643 в Любовні романи
#839 в Короткий любовний роман
містифікація, подорожі в часі і між світами, життєвий вибір та наслідки
Відредаговано: 15.01.2022