На наступний день доню відводжу у дитячий садочок першою. Навіть доводиться почекати виховательку кілька хвилин під зачиненими дверима. Мала сьогодні йде у дошкільний заклад неохоче. Мабуть, дівчинці передається мій поганий настрій та небажання полишати стіни квартири. Мені б згорнутись клубочком під ковдрою, прикрити очі й забутись…
—Матусю, я чекатиму на тебе, — кидає доня на прощання, помахавши крихітною долонькою з порогу. Серце стискається від болю. Моя найрідніша, я так трепетно чекала її народження, душу вкладала у виховання. Я все роблю правильно!
Телефон у сумці не дозволяє видихнути. Екран світить номером мобільного Інги, з якою ще звечора домовились зустрітись для спільної поїздки у клініку. З люттю дивлюсь на кляті цифри, з відчаєм слухаю противний солодкий голос жінки, яка водночас врятувала нас з Софійкою, і в той самий час змушує мою душу розриватись.
Вже знайомий чорний позашляховик забирає мене із зупинки громадського транспорту. Інги у салоні немає, тільки двоє небагатослівних охоронців. Страшно.
Мовчки рухаємося містом, і явно не до медичного центру «Відродження». Всередині наростає тривога.
— Скажіть, куди мене везете? — звертаюсь до насупленого водія, зі спини схожого на шафу. На моє питання не реагує. — Де Інга?
— Тихо сиди, — ричить інший бандит, що розмістився на передньому пасажирському сидінні. — І в лікарні поводься тихо, якщо хочеш жити. Це особисті слова Інги, котрі просила передати.
Відкидаюсь на спинку сидіння. У мене все одно немає жодного шансу уникнути зустрічі з Ростиславом, жодного шансу пояснити чоловікові ситуацію.
Автомобіль зупиняється біля величезної пафосної будівлі з красномовною назвою на золотистій вивісці «Репродуктивний центр «Майбутнє». Біля приміщення безліч дорогих машин, також помічаю кілька гарно одягнених молодих пар, в очах яких світиться надія.
— Виходь, — командує охоронець, — і поводься чемно.
Здоровань супроводжує мене на другий поверх, біля одних з дверей зупиняється та галантно прочиняє. Серце робить кульбіт, як тільки натикаюсь очима на знайому фігуру у чорному діловому костюмі. На мою персону одразу звертаю увагу дві пари очей — Аріни та лікарки. Їхні очі, але не його.
Душа стискається у малесенький клубочок, який приготувався до далекого польоту та болючого приземлення. Мимоволі сіпаюсь, роблю крок назад і натикаюсь на охоронця, що непробивною стіною загороджує шлях до виходу. Полохливо озирають на кам’яне обличчя, яке не віщує нічого хорошого.
Дверне полотно з шумом зачиняється, залишаючи мене із сім’єю Градових та ескулапом, що підводиться мені назустріч.
— Добрий день, Соню. Раді вашому візиту, присідайте, — жіночка говорить спокійним тоном, наче не помічає, що прийшла під надійним конвоєм. — Пропоную обговорити деталі медичної процедури.
Мурашки табуном пробігають по спині. Я недбало падаю на вільний стілець ліворуч Ростислава, відчуваючи божевільний дискомфорт. Хоч крізь землю провались. Боковим поглядом намагаюсь вловити його реакцію, але даремно. Мене ігнорують, ставляться як до порожнього місця. І цілком виправдано. Ковтаю гіркоту, притупити біль ніяк не вдається.
Лікарка коротко оголошує екскурс в історію медицини, реальності сьогодення, перспективи завтрашнього дня. Говорить гарно, однак практично слів не чую. Думки витають навколо чоловіка, якого безжальне серце ніяк не здатне забути.
— Ви згодні? — повертає до реальності жінка у медичному костюмі, і для ефектності стукає ручкою по столі.
— Так, — видавлюю одне коротке слово. Слово, яке знову ділить моє життя на до і після. Слово, яке колись сказала Ростиславу, погодившись стати його в темній, ледь освітленій нічним ліхтарем кімнаті. Слово, яке означає, що вже нічого не змінити.
— Прекрасно. Якщо всі аспекти погодженні, пропоную не відтягувати з процедурою.
Втрьох виходимо у коридор. Градов, повідомивши про терміновий телефонний дзвінок, прямує до виходу, а його дружина без зволікань приступає до інструктажу.
— Коли все приживеться, переїдеш у наш будинок. Я особисто контролюватиму твій раціон , час відпочинку і культурне дозвілля. Я хочу, щоб моя дитина з перших днів свого існування привчалась до прекрасного. Тому збирай речі. Але не бери багато, бо купимо нове й нормальне. У цьому я не пущу у свій дім.
Дівчина емоційно розмахує руками, говорить безупинно, не даючи можливості вставити бодай слово. Моя думка не варта ламаного гроша.
Шумно затягую повітря. Пора розставити крапки над і.
— Аріно, я житиму в себе вдома, я ходитиму на роботу, я сама вирішуватиму, що і коли їсти. У мене є своє особисте життя, яке не мінятиму. У мене нормальна квартира, неважка робота, і є обставини, які змушують відмовитися від такої чудової пропозиції, як жити під вашим контролем. Це мої умови. Виключно на них я зараз зайду у цей кабінет, — киваю підборіддям на двері з табличкою «Операційна».
#8298 в Любовні романи
#3229 в Сучасний любовний роман
#2807 в Сучасна проза
Відредаговано: 03.05.2022