Даніель
Дорога до її будинку займала не більше ніж пів години, та чомусь мені хотілося, аби вона була довшою. Ця дівчина вже давно не давала мені спокою в думках: то злить, то тішить, то лякає. І навіть зараз однією своєю присутністю вона наповнювала мене, робила цілісним.
На моєму лиці було повне відсторонення, холод та байдужість, точно так, як мене і вчили, та всередині вогонь іскрився, який запалав ще декілька місяців тому від одного її погляду.
Коли я зайшов у її палату під приводом взяти кров на аналіз, Емілія емоційно ховала очі. Вона погодилися на процедуру, та все ж дивилася по боках, у стелю, на підлогу, аби тільки не на мене, аби тільки я не побачив її очей. Але коли я незграбно проколов її вену та зробив їй занадто боляче, вона різко повернулася до мене і, впіймавши мій погляд, засичала від болю.
- С-с-с! Боляче!
- Вибачте, - відповів я, аби не порушити свого прикриття, - ви надто напружені. Треба розслабитися.
- Добре, - старалася виконувати мої прохання, - так краще?
- Так, - продовжив наш прісний діалог, вже набираючи кров із вени у шприц.
Її кров потрібна була мені, аби зрозуміти, що сталося, адже Емілія вже другий день лежала в цьому відділенні, а я тільки зараз зміг сюди пробитися. Це сенсаційне воскресіння підірвало на вуха ціле місто, і журналісти колоніями поперли сюди в надії отримати ексклюзивний коментар. Добре, що поліція відігнала настирних шулік, але з іншого боку саме через них мені складно було потрапити до неї раніше.
Там, на пероні, коли я встиг вколоти їй “Іскру” в перерві між запеклими сутичками та боями без правил, я бачив, як вона помирала, так само, як і мій брат, від пекельного болю у жахливих конвульсіях. Мені довелося потягти свого противника за собою, відключити його та трохи попсувати йому нейронні зв’язки, аби він забув спогади останніх годин, а то і днів, тижнів, місяців. Я сильно ризикував, бо не знав, як довго він стежив за мною і чи знав про Емілію, а найголовніше — кому встиг доповісти про неї?
Коли я повернувся на перон станції, її холодне та бездиханне тіло лежало під білим простирадлом, не подаючи жодної ознаки життя. Я розчинився в натовпі особливо допитливих та слідкував за тим, як “карета швидкої” забрала її тіло та відправила його до місцевого морга. Звичайно, під покровом ночі, коли медичний персонал вже був не в настрої працювати, я проник і туди, аби ще раз подивитися на неї. Добре, що мертвим не потрібна охорона, тож десь ближче до одинадцятої я вже стояв перед її тілом, майже безперешкодно діставшись своєї цілі.
Тіло Емілії лежало поряд з декількома іншими, які звезли з усього міста за цілий день, та воно відрізнялося від інших. Я дивився на неї і дивувався. На обличчі цієї дівчини життя було більше, ніж на моєму. Її риси посміхалася до мене та притягували, її натуральна краса зачаровувала, і мені різко стало не по собі. Я обіцяв її батькові придивитися за нею та, за нагоди, відкрити їй усю магію “Іскри”, але обставини вирішили інакше, а вона не витримала.
Тоді, дивлячись на її темне оксамитове волосся, на пухкі та звабливі вуста, вольові брови та пухнасті вії на очах, які більше не відкриються, я картав себе за цю фатальну помилку. Можливо, вона би прожила ще довге та щасливе життя, вийшла заміж, народила дітей та була б щасливою у своєму світі, а я так безжально увірвався у її життя, підкрався з-за спини та обірвав його.
- Цього достатньо? - Перепитала мене жива і неушкоджена Емілія та подивилася прямо в очі.
Ох, ці очі!
Вони були прозорі і такі бездонні — особливі, як і їхня володарка. Я дивився в них і потонув. Дивно було дивитися на дівчину, яку оглядав у морзі, перевіряв пульс, дихання, штрикав голкою, аби зрозуміти, чи мертва вона. І вона була мертва. Стовідсотково мертва.
Я був приголомшений її воскресінням, адже вона прокинулася вже після того як я пішов, за п’ять годин після смерті. Я був здивований її метаморфозами і тим, як змінився колір її волосся, який ніби вигорів зсередини, ставши білим з холодним металевим відтінком. Тоді мені сильно кортіло відчути його на дотик, та я не міг цього зробити, аж поки майже через два місяці не опинився в її квартирі. Ось там, коли вона лежала непритомна під дією транквілізатора, я і задовольнив своє бажання.
Звичайно, ті два місяці я не відпускав її далеко, слідкуючи за її життям, завжди будучи неподалік та намагаючись бути непомітною його частиною. Я був свідком її істерик, коли вона намагалася повернути своєму життю колишні кольори, коли її кинув хлопець, від якого мене кидало в піт, бо так кортіло зламати йому носа. Я кочував разом з нею від однієї квартири, яку вона знімала, до тієї, в якій вона виросла, і чекав, коли ж проявиться її “Іскра”. Та за весь цей час я не побачив ніяких проявів надприродної сили, але все ж чекав, вперто чекав на те, що цей день настане. І він настав.
Я думав, що зрадію, як тільки дізнаюся, що вона отримала силу “Іскри” та користується нею, але я навпаки розізлився, як ніколи, бо ця неадекватна вирішила пограти в супергероя та блиснути своїми силами на очах десятків людей. Навіть не уявляєте, скільки мені знадобилося сил, аби придушити той гнів, що випирав назовні. Я старався. Дав їй час до ранку, а за цей період почистив усі камери відеонагляду того інциденту і пішов знайомитися зовсім в іншій ролі, бо ховатися вже не було потреби.
Вона відчинила двері, стояла переді мною така тендітна та крихка, заспана та розпатлана, в зім’ятій піжамі з кольоровими шортами, і я не міг відірвати погляд, мимоволі посміхаючись. Звісно, від моєї реакції вона сховалася за двері, прикриваючись ними, як ширмою. І після цього я й забув, чого на неї злився. Ось так, просто.
- Вам кого? - Запитала вона, роздивляючись мене зверху донизу, роблячи для себе помітки в голові. Я відразу відчув приємне лоскотання у грудях, і був радий цьому, бо тоді наче став значимим сам для себе, не таким порожнім, як завжди.
#3351 в Сучасна проза
#4696 в Фентезі
супергерой поруч, надприродні здібності, почуття емоції становлення героя
Відредаговано: 03.03.2021