Після вчорашнього шаленого марафону я хотів дві речі: спати і повторити. Поки що перемогло перше, але навіть уві сні все вкотре відбивалось солодкими відголосками по всьому тілу, наче в жилах бігла не кров, а солодка патока. Приємно…
Та ще й Лада ніжно гладила мою голову своїми тоненькими пальчиками. Яка ж вона… вся наче створена для приємностей, та до всього цього – ще й цікава ерудована співрозмовниця. Здається, ми вчора навіть про мистецтво встигли поговорити, доки відпочивали між нашими “раундами”. І хоч мені на роботі ці теми вже приїлись, зустріти дівчину, якій в наш час цікаве справжнє мистецтво – все одно що в супермаркеті дику косулю зустріти. В живому вигляді, а не котячих консервах, якщо що.
В солодкому напівсні я відчув, що мушу просто зараз це сказати Ладі. Їй буде приємно! Точно! Тому не розкриваючи очей, тихо покликав: “Ладо…”
Дивно, приємний масаж продовжувався, але вона не відгукувалась. Довелось змусити себе розплющити очі.
– Богинею мене ще ніхто не називав! – мій колег Влад сидів поряд, та масажував мені голову спеціальним масажером. Здавалося, він зараз лусне зі сміху, ледь стримувався бідний!
– Ти що тут робиш?! – схопився я. – Яка в біса богиня?
– Лада – богиня домашнього затишку у древніх словян! – продекламував Влад, продовжуючи орудувати масажером в моєму волоссі.
– Та йди до біса! –відкинув його руку, та натягнув ковдру. Не памятаю, чи надягав я вчора білизну… після вчорашнього. Але стоп, де Лада?
– Ти давно тут? Як зайшов? – сердито спитав колегу.
– Так не замкнено було. А твоя охоронниця за смаколик тебе продасть не торгуючись!
– Охоронниця… І все? більше нікого не було?
– Ее, ти що вчора десь перебрав? А хто мав бути?
– Не зважай! І звали звідси, дай хоч одягтись! – сердито прогарчав та спробував притягнути до себе футболку і штани. – Якого біса ти зранку приперся? Знаєш, що я сова?
– Та хоть і зяблик! – посмішка поволі зїжджала з Владового обличчя. – Справа є.
– Зроби мені кави і я тебе вислухаю!
– Ого. А ще тобі що зробити?
– Я б сказав, але ти образишся! Вали вже на кухню, я в душ і приповзу.
– Та йду я, йду! – Влад і справді побрів в сторону виходу з моєї спальні, що зараз нагадувала місце погрому. Я вже хотів був видихнути, та раптом побачив, як щось причепилось до поясу його брюк.
Матір божа, то бюстгальтер Лади! Значить, мені не наснилось, і вона справді була!
– Владе! – таки покликав друга, але той і сам помітив трохи неактуальный для нього девайс на штанях.
– Отакої! Так он воно що! – друг вертів в руках знахідку. Довелось так в простирадлі і підірватись та вирвати в нього з рук. Приємне мереживо відразу нагадало Ладу… І викликало якийсь щем і пустоту одночасно.
– Оце ти даєш! Невже наш Граф нарешті позбувся целібату?* (Примітка автора: целібат – обітниця безшлюбності у духовенства деяких напрямів християнства і не лише).
– Я вже казав іти до біса?
– Злий ти. Ну зроблю тобі каву, може подобрішаєш! – ховаючи усмішку Влад побрів на кухню. Я на нього насправді не ображався. Останнім часом усмішка з його обличчя не сходила. Все тому, що він зустрів жінку своєї мрії. З милою Марі вони пережили купу всього, однак щасливі разом, та й загалом Влад класний колега і друг, просто зараз я однозначно був не в дусі. Явно не про зустріч з ним я мріяв, а про продовження з Ладою. А Лада зникла. Наче випарувалась, тільки свою білизну лишила, та халат у ванній, що пахнув нею… Ех, я ж навіть її прізвища не знаю! Де тепер її шукати?
Стоп, Графе!
Шукати?
Ти впевнений?
Холодна вода трохи привела до тями. Зазвичай, якщо жінка хоче, щоб її знайшли, залишає хоча б телефон чи адресу. Ну або, хоча б попрощатись лишається…
А вона на пам’ять тільки халат лишила. Сумніваюсь, що там бірка з адресою є!
Нарешті, за допомогою контрастного душу я привів себе хоч трохи до ладу та прокинувся. Правда, коли вішаючи рушник, випадково торкнувся халату Лади, по тілу пробігли мурахи. Ледь вловимий запах її парфуму остаточно повернув мене у вчорашню ніч. Так солодко і приємно було! Ех, шкода, що то все в минулому.
Лада… хіба ж не видно було, що то своєрідний перформанс-пошук себе в неї? І то тимчасово, а далі – нове життя, в якому випадковому знайомцю з бару місця нема…
– Ти там не втонув? – голос Влада висмикує мене з гірко-солодких спогадів.
– Не втонув! – буркнув та нашвидкуруч витершись, вийшов до вітальні. Там приємно пахло кавою. Влад молодець, хоч якось моє пробудження намагається покращити.
– Не розкажеш? – спитав, подаючи мені чашку.
– Не розкажу. – відповів чесно, відпиваючи гірку, як мій смуток зараз, каву.
– Ну таке! – розчаровано буркнув Влад, тягнучись за печивом. Адочка тут як тут, вже тицяла мокрим носом в його ногу, випрошуючи шматочок.
– Не давай! – наказав суворо та потягнувся за її кормом на столі поруч. – Зараз насиплю! – сказав і раптом поглядом зачепився за… пустоту на стіні. Тобто за те місце, де аж ніяк пустоти бути не має!