Мабуть, мій розум мав просто волати: “Ладо, що ти робиш?!”. Та натомість він вперто мовчав. Змовк він навіть не тут і не зараз, а ще тоді, в барі, щойно я побачила Демида вперше. А тепер… тепер не було назад шляху, і бажання зупинятись також не було. Хотілось би сказати, що я вже забула, коли мені було так добре. Та це не правда. Не можна забути того, чого не було взагалі.
І тому зараз, я просто розчинилась в своїх відчуттях, які закрутили мене і закрили собою все.
Демид… я знала його всього кілька годин, та він якось вловлював мій настрій, відчував, чого саме я бажаю і потребую. Був ніжним і трохи різким, хижим водночас. Цілував мене так, що я щиро вірила в його потребу в мені. А його обійми і ласка схожі були на неймовірно приємне тепло, що огортає тебе, щойно з морозу. Поколює голочками по всьому тілі, викликає неймовірну насолоду, змушує розчинитись без останку і ні про що не думати.
Немає минулого, невідомо що буде завтра. Та наше сьогодні – дурманить і зачаровує, перетворює нас на попіл і воскрешає з нього.
– Мені, мабуть, треба в душ… – Демид змахує пасмо волосся з мого лоба і усміхається вперше так щиро і відкрито, що в цій усмішці хочеться утонути.
– Так, звісно, йди… – відповідаю, а самій шалено не хочеться відпускати його. Ми вже кілька хвилин просто лежимо поруч на зім’ятий постелі і мовчимо, під хропіння Адочки на кріслі поруч.
– Тоді йдемо! – починаю розуміти, що Демид має на увазі, тільки коли він підводиться, надягає свою білизну, що дивом відшукав в купі розкиданого нашого одягу, та раптом загортає мене в простирадло.
– Що ти роби… – не встигнувши договорити, віртуозно швидко обгорнута простирадлом, опиняюся в його руках, притиснута до його грудей.
– Самому там нудно! – усміхається кутиками губ і несе мене в душ, наче я важу не більше його Адочки!
В душі Демид ставить мене на підлогу та, на щастя, простирадло не забирає. Бо мій бунтарський настрій потроху вивітрюється, і я не знаю, як почуватимусь наступні хвилин.
А Демид, наче й нічого не було, абсолютно “в своїй тарілці” вмикає воду. Бризки падають поки біля моїх ніг, і я розгублено відступаю назад, аж доки не опираюсь спиною на стіну. Демид в два кроки опиняється поруч. Ловлю себе на думці, що йому дуже личить мокре волосся, підкреслює його палкий і трішки авантюрний погляд. Вода краплями стікає по його плечах і грудях, по сильних руках, які беруться за краї мого “кокона”. Та на щастя він не знімає його, а притягує мене до себе і довго солодко цілує.
– Приєднаєшся до мене? – дивиться просто в очі.
– Ттак… – трішки збиваючись, наче забула, як говорити, киваю.
– От і прекрасно! – знову усміхається. Якось дивно змінився його погляд. Тоді в клубі, він був з нотками втоми та смутку, а зараз в ньому спалахнули якісь нові, не знайомі мені іскорки.
– Тоді це зайве! – усміхаючись легенько смикає за простирадло на мені…
Ну от, наше божевілля продовжується в душі. А вода змиває втому і дарує відчуття нового народження. Без минулого, без гірких спогадів і думок, без пересторог та тривог. Так добре!
В ліжко ми повертаємось остаточно знесилині й розслаблені. Просто падаємо поряд і лежимо, дивлячись одне на одного.
– Правда чи дія. – раптом шепоче Демид.
– Що? – не розумію я.
– Гра така. Задаємо питання, а якщо відповідати не хочеться, мусимо виконати завдання.
– О…
– Я перший! Розкажи, про що ти мрієш.
– Я? Мене ще ніхто про таке не питав… – відповідаю чесно.
– Ну круто. Я перший. То що?
– Я малюю… Не можу назвати себе художницею. Зарано. І ще замало вмію. Мій дідусь був художником. Він… він оживляв моменти і переносив їх на полотно. Я так не вмію… Але вчуся. Тобто вчилася!
– Так і думав, що ти точно творча людина!
– Чому?
– Ти не схожа на всіх. Особлива. І креативна… – не знаю, що він вкладає в останнє слово, та ми обоє усміхаємось. – Ну, а мрія?
– Стати художником, як дідусь. Малювати… А твоя?
– Можна я виберу дію?
– Отакої! Мене питаєш, а сам!
– Ну… так склалося. – Демид жартує, усміхається, але якось сумно.
– Дія, кажеш?
– Інших варіантів немає ж!
– Тоді… ох, дай подумати… Щоб я хотіла… – не договорюю, бо Демид цілує мене, запустивши руку у волосся.
– Не знаю, що б ти хотіла, а я б хотів щось з'їсти. – вкотре дивує мене черговим щирим зізнанням. Хоча, може це хитра спроба уникнути гри, яку сам же й почав?
– Оо, можу щось приготувати.
– Справді? А з собачих консервів вмієш? В мене просто тільки вони є!
Жартуючи ми нашвидкоруч одягаємось та йдемо на кухню. Вона у Демида лаконічна, сучасна і з купою техніки. Та й щодо косервів він пожартував, бо в холодильнику находиться бекон, сир, яйця.
До ліжка ми повернулись, коли, здається, вже світало. Заснули в обіймах одне одного так, наче знайомі вже з добрий десяток років та разом проведемо ще один...